Elismerő szavak az És ha ez már a mennyország?-hoz

„Sokan annyira rettegnek a haláltól, hogy félnek teljes életet élni. Anita Moorjani csodálatos módon eloszlatja mind az élettel, mind a halállal kapcsolatos tévhiteket elsősorban azzal, hogy feloldja belénk nevelt hiedelmeink babonáját, majd praktikus segítséggel szolgál ahhoz, hogyan szülessünk újjá ugyanabban az életben. Ez a könyv felszabadítja a lelket, és megtanítja, nem kell meghalni ahhoz, hogy a mennybe jussunk.

– Dr. Joe Dispenza, a The New York Times bestsellerírója, A placebo te magad légy! (Bioenergetic Kiadó, Budapest, 2019) szerzője

„A halálközeli élmények leggazdagabb irodalma messze túlmutat a túlvilág egyszerű leírásán. A legfontosabb tanítások arról szólnak, hogyan éljük ezt az életünket a legteljesebben. Anita Moorjani legújabb könyvében, az És ha ez már a mennyország?-ban modern, globális kultúránk mélyen belénk ivódott tévképzeteivel foglalkozik. Egyre inkább kiteljesedő bölcsessége hozzásegíti az olvasókat egy mélyebb egészség és harmónia eléréséhez: őszintén szeretni magunkat az élet kihívásai ellenére egy olyan tudás, amely nélkülözhetetlen feltétele beteljesülésünknek itt a földön.”

– Eben Alexander M.D. idegsebész, A mennyország létezik és A mennyország felfedezése (Agave Könyvek, 2013 és 2014) írója

Anita Moorjani

És ha ez már a mennyország?

Hogyan akadályozzák meg tévhiteink, hogy itt a földön megtapasztaljuk a mennyországot?

Anita Moorjani további könyve

Meghaltam, hogy önmagamra találjak

(Bioenergetic Kiadó, Budapest, 2012)

Anita Moorjani

És ha ez már a mennyország?

Hogyan akadályozzák meg tévhiteink, hogy itt a földön megtapasztaljuk a mennyországot?

Budapest, 2021

A mű eredeti címe: What if This is Heaven? – How Our Cultural Myths Prevent Us from Experiencing – Heaven on Earth

A mű először a HayHouse, Inc. kiadásában jelent meg az Egyesült Államokban, 2016-ban

www.hayhouse.com

© Anita Moorjani, 2016

© HayHouse, Inc., 2016

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2021

ISBN 978-963-291-206-6

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

© Fordította: Csengeriné Erdő Orsolya

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. E mű bármilyen részének bármilyen módon való másolása, sokszorosítása, közzététele csak a kiadó írásbeli engedélyével történhet. A könyv szerzője nem ad orvosi tanácsot, nem ír elő semmiféle eljárást fizikai, érzelmi vagy orvosi problémák kezelésére, közvetlenül vagy közvetetten orvos tanácsa nélkül. A szerző célja kizárólag általános jellegű információk nyújtása, amelyek segítenek az érzelmi, fizikai és spirituális jó közérzet megteremtésében. A könyvben szereplő információk alkalmazásáért a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget. A szerző megjegyzése: Az e könyvben közzétett történetek némelyikében a személyek neve, karaktere személyiségi okokból megváltoztatásra került. Egyes esetekben a téma jobb érthetősége miatt több párbeszédet összedolgoztam. Ezek a történetek ettől függetlenül hiteles beszámolók az évek során olvasóimmal és az előadások közönségével folytatott beszélgetéseimről.

A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik. Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Wayne Dyer emlékére

Köszönöm, Wayne, hogy a halálba nem vitted magaddal a zenédet.

Szívünk csendjében azóta is halljuk a dalodat.

Az életed olyan volt, ami örökre hatással lesz másokéra.

Te, barátom, élni fogsz az örökkévalóságig.

Tartalomjegyzék

Bevezetés

1. fejezet: Tévhit: Azt kapjuk, amit megérdemlünk

2. fejezet: Tévhit: Szeretni magunkat önző dolog

3. fejezet: Tévhit: Az őszinte szeretet azt jelenti, bármi megtörténhet

4. fejezet: Tévhit: Nem vagyok jól, te sem vagy jól

5. fejezet: Tévhit: Az egészségügy vigyáz az egészségünkre

6. fejezet: Tévhit: Ez csak véletlen lehet

7. fejezet: Tévhit: Halálunkkor megfizetünk a bűneinkért

8. fejezet: Tévhit: A spirituális személyeknek nincsen egójuk

9. fejezet: Tévhit: A nők a gyengébbik nem

10. fejezet: Tévhit: Mindig pozitívnak kell lennünk

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Amikor megszülettem erre a világra,

csak azt tudtam, hogy a dolgom szeretni, nevetni és fényesen ragyogni.

Aztán ahogy nőttem, mások rám szóltak, hogy ne nevessek.

„Vedd komolyan az életet – mondták –,

ha vinni akarod valamire ebben a világban.”

Így aztán felhagytam a nevetéssel.

Így beszéltek: „Alaposan gondold meg, kit szeretsz,

ha nem akarod, hogy összetörjék a szívedet.”

Így aztán felhagytam a szeretettel.

Azt mondták, „ne ragyogj oly fényesen,

mert túl sokan felfigyelnek rád”.

Így aztán felhagytam a ragyogással,

és összezsugorodtam,

és elsorvadtam,

és meghaltam0,

hogy a halál torkában megtanuljam,

az életben semmi más nem fontos,

csak szeretni, nevetni és fényesen ragyogni!

– Anita Moorjani

Bevezetés

Mi lenne, ha hirtelen ráébrednénk, hogy ez a mennyország (vagy nirvána) – ez a fizikai élet, amit most élünk? Tudom, hogy őrültségnek hangzik, és szinte érzem, ahogy sokan azt gondolják, „ha ez a mennyország, akkor én miért érzem mégis pokolnak?” És én megértem ezt. Pontosan így éreztem magam, amikor gyermekként zaklattak, csúfoltak és kiközösítettek a bőröm színe és a származásom miatt – amely dolgok felett nem volt hatalmam. És akkor is pokolnak éreztem az életet, amikor eluralkodott rajtam a rák, és évekig állandó fájdalomban és félelemben éltem.

Egy kicsit azonban játsszunk együtt!

Mi van akkor, ha az életemet azért éreztem pokolnak mindvégig, mert nem tudtam, milyen erős vagyok, vagy mire vagyok képes? Végül is nem tanítottak meg arra, hogyan működik az élet, hiszen senki sem születik használati útmutatóval. Az élet számomra tényleg szenvedés volt, és egészen felnőtt koromig szörnyű félelemben léteztem. Meggyőződésem volt, hogy az élet megtörténik velünk, én pedig áldozat vagyok, így ahelyett, hogy én teremtettem volna meg a körülményeket, folyamatosan csak reagáltam rájuk. Ki az, aki egy olyan gyermekkort teremt magának, amelyben zaklatják és kiközösítik, hogy aztán az önbecsülésnek nyoma se maradjon benne? Ki az, aki úgy dönt, hogy nőnek születik egy olyan kultúrába, ahol a férfiak még mindig felsőbbrendűek? Ki az, aki rákot teremt a saját testébe – olyan rákot, amely hajszál híján megöli? Egyértelműen a körülményeim áldozata voltam, legalábbis azt hittem – amíg meg nem haltam.

Életem történetének nagy részét leírtam első, Meghaltam, hogy önmagamra találjak című könyvemben (Bioenergetic Kiadó, Budapest, 2012). Dr. Wayne Dyer bestselleríró és szónok volt az, aki nyilvánosságra hozta a történetemet, és arra biztatott, hogy írjak róla könyvet. Egészen a néhány hónappal ezelőtt bekövetkezett haláláig bátorította hallgatóit, hogy tanulmányozzák a munkámat. Mély meggyőződésem, miszerint az, hogy ő életcélom megvalósításában mellém állt, egyfajta isteni beavatkozás volt, és egyben a nagy kárpit kibontakozásának része. Őszintén hálás vagyok, és mély megtiszteltetésnek érzem mindazt, ami ennek a csodálatos embernek köszönhetően velem történt az életben.

Amikor az első könyvemen dolgoztam, nem hittem volna, hogy lesz egy második is. „Megírtam az emlékirataimat – gondoltam –, elmeséltem az életemet, amely nagyrészt a rákkal folytatott küzdelmemről szólt, és amely egy halálközeli élményben (angolul NDE – Near Death Experience) tetőzött. Ezt követően azokat a bölcsességet is papírra vetettem, amelyeket ennek alapján szereztem. Mi másról írhatnék még?” Tényleg azt hittem, hogy életem minden érdekes részletéről beszámoltam abban a könyvben.

Azonban az egyik legdöbbenetesebb felismerés, amit a halálközeli élmény adott, hogy ez az élet – az az élet, amelyet most a földön élünk – mennyországgá is válhat számunkra, ha egyszerűen megértjük, hogyan működik, és mit kell tennünk, hogy ezt a mennyországot a valóságunkként teremthessük meg. A fő ok, amiért a halálközeli élmény során úgy döntöttem, hogy visszatérek ebbe az életbe, annak megértése volt, hogy a mennyország egy állapot, nem pedig egy hely, és én személyesen szerettem volna megtapasztalni azt a mennyországot, amilyen ez az élet lehet. Át akartam élni ennek a valóságnak a csodálatos igazságát, és át akartam alakítani a korábban tapasztalt félelemmel, rettegéssel és fájdalommal teli életet. A mennyországban akartam élni, itt… és most.

Beilleszkedési nehézségek

A halálközeli élmény állapotában mindez nagyon egyszerűnek és könnyűnek tűnt. Azonban amikor megpróbáltam új felismeréseimet beilleszteni az életembe és alkalmazni azokat, folyamatosan akadályokba ütköztem, különösen, amikor másokkal igyekeztem kapcsolatba lépni, és hatni rájuk. Drámaian megváltozott a meggyőződésem azzal kapcsolatban, hogy mi alkotja a valóságot, és ez egyszerűen nem volt összeegyeztethető azzal, ahogyan a legtöbben az általuk normálisnak tartott világot szemlélik.

Miközben igyekeztem úgy érezni, mintha ismét a társadalomhoz tartoznék, azon kaptam magam, hogy próbálom megbékíteni azokat, akik elítélnek. És ha nem figyeltem, elkezdtem leplezni, aki vagyok, és elhallgatni, amit a másik oldalon tett látogatásom során tanultam, méghozzá azért, hogy kivívjam ezeknek az embereknek a tetszését. Akárhányszor ez megtörtént, azt éreztem, hogy fogy az erőm. A sérthetetlenség ereje és a csodálatos érzés, hogy én magam vagyok az életem megteremtője, kezdett szétmállani, helyükre pedig beszivárogtak a régi minták és viselkedések, amelyek elhomályosították a látásomat. Amikor a kritikákon rágódtam és próbáltam megfelelni az elvárásoknak ahelyett, hogy a szívemre hallgattam volna, újra felszínre tört az attól való félelem, hogy valamit „nem úgy csinálok, ahogy kellene”, vagy csalódást okozok másoknak. (Biztos vagyok benne, hogy nagyon sokan értik, miről beszélek!) Új szorongások támadtak bennem, és hamarosan kezdtem magam elveszettnek és elhagyottnak érezni. Úgy tűnt, választanom kell a beilleszkedés és a mennyország megteremtése között.

Ugyanakkor a hírnévnek köszönhetően, amit a Meghaltam, hogy önmagamra találjak hozott, levelek és e-mailek valóságos lavinája zúdult rám olyanoktól, akiket megérintett a vallomásom. Ezeket az üzeneteket olvasva nem egyszer a hála és az öröm könnyeit hullattam, hiszen nagyon sokan úgy érezték, mintha az ő történetüket meséltem volna el! Olyan volt számukra, mintha a szívükben, az elméjükben és a lelkükben olvastam volna.

Ez a megrendítő üzenetáradat váratlan volt számomra. Nem számítottam rá, hogy a történetem ilyen mély hatással lesz sokakra. Ugyanakkor számos előadásra is felkértek, közönség előtt, valamint rádiós és televíziós interjúkban egyaránt. És az emberek minden egyes alkalom után még többet akartak. Rengeteg kérdésük volt, és mellette szerettek volna még mélyebbre ásni a történetemben – ahogyan a sajátjukban is. Sokuk betegséggel küzdött, vagy valamelyik szerettük haldoklott, míg másoknak kapcsolati vagy pénzügyi problémáik voltak. Az élet kihívásain keresztül akartak többet megtudni arról, hogyan tudnák a mennyország általam átélt darabkáját megteremteni az életükben itt a földön. Annak ellenére, hogy a nyilvánosság reakciója a könyvemre elsöprően pozitív volt, ez a megnövekedett figyelem a tudatosság egy új és mélyebb szintjét váltotta ki belőlem, és egyre fontosabbá vált számomra, hogy a nyilvános szerepléseken kívül minél több időt töltsek el egyedül. Ilyenkor lecsendesítettem a gondolataimat, és visszatértem abba az állapotba, amit a halálközeli élmény során éreztem. Ez a színtiszta tudatosság állapota volt, és annak átérzése, hogy minden kapcsolódik mindenhez. Abban az állapotban éreztem, amit mindenki más, mintha az a saját érzelmem lenne, beleértve a családtagjaim várható elvesztésem miatti szomorúságát és fájdalmát is. Ekkor azonban már nem csak a családtagjaim fájdalmát éltem át. A történetek hatására, amelyeket mások megosztottak velem, az egész világ fájdalmát éreztem a szívemben.

Azt akarták, hogy menjek el a városukba, a templomukba, az ásramukba, az otthonukba. Beszélni akartak velem. Szerettem volna mindnyájuknak segíteni, és fájt, hogy képtelen vagyok erre. Mindegy, hány emberrel beszéltem, hány levélre válaszoltam, soha nem volt elég. Mindig voltak újabbak, amelyekre nem tudtam reagálni. Egyszerre éreztem a többiek szenvedését és a saját fájdalmamat, amiért nem tudok mindnyájuknak segíteni. Időnként ez meglehetősen nyomasztó volt. A saját örömöm lassan kezdett fogyatkozni, és tudtam, ezt így képtelen vagyok tovább folytatni. A könyvem célja az volt, hogy megmutassa mindenkinek, hogyan vonzzanak örömöt az életükbe, de miként lehetnék én képes örömöt hozni a világba, ha mást sem érzek, csak mindenki fájdalmát?

Új lehetőség a gyógyulásra

Aztán egyik nap elindultam a kedvenc helyemre – az otthonomhoz közeli tengerpartra –, leültem a homokba, és kinéztem a tengerre, amely elválasztotta azt a szigetet, ahol Hongkongban éltem, a szárazföldtől. Az ég felhős volt, a nap nem látszott. Valahányszor felzaklatott valami, mindig ide menekültem, mert itt beleolvadhattam a természetbe. A természetben, különösen a tenger közelében, fizikailag érzem azt a mindnyájunkban élő hihetetlen kapcsolatot a teljes univerzummal, mintha minden tökéletes összhangban, harmonikusan együttműködne annak a hatalmas kárpitnak a megformálásában, amelyet életnek nevezünk. Függetlenül attól, hogy éppen milyen kérdések foglalkoztattak, a szél suttogásában, a víz csobogásában, vagy a faágak és a levelek susogásában mindig megkaptam a választ a természettől. Ezért ahogy azon a napon ott ültem a homokban, néztem a tengert és az égboltot, magamban az univerzumhoz beszéltem.

„Visszajöttem a halálból – mondtam. – Most hogyan tovább? Úgy érzem, megszakad a szívem. Hogyan segíthetnék ennek a sok embernek és magamnak az én vézna fizikai lényemmel? Ha ott maradtam volna a másik oldalon, talán nagyobb segítség lehetnék. Így viszont nem érzek mást, csak fájdalmat mindenkiért, akin nem tudok segíteni!”

Könnyek folytak végig az arcomon, miközben egész lényemmel átadtam magam az univerzumnak, és arra próbáltam választ kapni, hogy miért jöttem vissza. Miért kell nekem mindezt a szívfájdalmat elviselnem? És miért van egyáltalán ilyen sok fájdalom ebben a világban?

És ekkor a semmiből egy suttogást hallottam – nem igazi hangot, hanem olyasvalamit, ami mintha a tenger hullámaiból érkezett volna, és a szívemben rezonált.

– Mi volt a legfontosabb üzenet, amit a halálközeli élményed során kaptál? – kérdezte a suttogó hang. – Az üzenet, amiről az első könyvedben írtál?

– Az, hogy feltétel nélkül szeressem magamat – feleltem. – És hogy amennyire tőlem telik, legyek önmagam, és a lehető legerősebben ragyogjon a fényem.

– És pontosan ez az, amit tenned kell, és akinek lenned kell. Semmi több. Feltétel nélkül szeresd magadat, mindig, és légy az, aki vagy!

– Igen, de egy olyan világban élünk, amely nem támogatja ezt a fajta gondolkodást vagy érzést. Olyan, mintha ez a világ sokkal inkább pokol lenne mennyország helyett – mondtam a láthatatlan hangnak, miközben a távolabb magasodó szikláknak csapódó hullámokat néztem. – Az emberek körülöttem számtalan kihívással szembesülnek nap nap után, és nekem fogalmam sincs, hogyan segíthetnék nekik azzal, ha magamat szeretem!

– Ha szereted magadat és tisztában vagy azzal, hogy mennyit érsz, semmi nincs, amire ne lennél képes, vagy amit ne tudnál meggyógyítani. Te magad is szembesültél ezzel, amikor az orvostudományt megcáfolva kigyógyultál a végstádiumú rákból. A rák akkor gyógyult meg benned, amikor tudatára ébredtél az értékednek.

Ez kétségtelenül így volt. Addig a napig, amíg a nyirokmirigyrák nem jelentkezett nálam, az egész életem félelemben telt, azonban az, hogy megtanultam szeretni önmagam, megmentette az életemet. Ez így olyan egyszerűen hangzott, és mégis miért volt olyan nehéz átadni másoknak? És miért veszítettem el ezt a tudást, ha egyszer már sikerült megszereznem?

– Nagyon könnyű elveszíteni az igazi képességünkre vonatkozó tudást, ha olyanokkal vagyunk körülvéve, akik nem hisznek benne, vagy sosem élték át – és ezzel a legtöbben így vannak a világon – hallottam a hang válaszát, mintha olvasna a gondolataimban. – És ha továbbra is arra figyelsz, hogy mindenki más mit érez és mindenki más mit akar, akkor ismét el fogsz veszni a félelem világában – és ezt minden bizonnyal nem szeretnéd.

– Emlékezz, neked csak az a dolgod, hogy szeresd és tiszteld magadat, és alkalmazd ennek az öntiszteletnek és önszeretetnek az igazságát, hogy te magad lehess a működő szeretet. Ez igazi szolgálat, a magad, és azok számára is, akik körülvesznek. Annak felismerése gyógyított ki a rákból, mennyire szeretett és értékes vagy. Ugyanez a tudás segít megteremteni a mennyországot itt a földön. Azzal nem segítesz senkinek, ha elmerülsz a világ problémáiban. Tehát a kérdés, amit fel kell tenned magadnak, amikor bukottnak vagy elveszettnek érzed magad, a következő: „Miben nem szeretem magamat? Hogyan értékelhetném magamat többre?”

Bár pontosan ez volt, amit a halálközeli élmény során megtanultam, és ami valójában meggyógyított, mintha ezt időközben elfelejtettem volna. Elvesztem mindenki más fájdalmában, és most mélyen megdöbbentett a történtek jelentősége. Abban a pillanatban úgy éreztem, mintha megkaptam volna a választ minden kérdésre, ami valaha felmerült bennem. Amit a hullámok suttogása megosztott velem, rendkívül egyszerű, ugyanakkor óriási jelentőségű volt.

Ez az élmény egyértelműen megmutatta számomra, milyen könnyen szem elől veszítjük az igazi célunkat, és fennakadunk a drámák hálójában, amelyet létezésünk igazolásaképpen mi magunk szövünk. Ekkor értettem meg, hogy ez történik velünk, ha elmerülünk a minket körülvevő kultúra uralkodó hiedelmeiben.

A bőröm bizsergett és a hátamon végigfutott a hideg, ahogy ott ültem a homokban, és újra és újra visszajátszottam a fejemben az elhangzott szavakat: „Neked csak az a dolgod, hogy szeresd és tiszteld magadat, és alkalmazd ennek az öntiszteletnek és önszeretetnek az igazságát, hogy te magad lehess a működő szeretet. Ez igazi szolgálat, a magad és azok számára is, akik körülvesznek.”

Kinéztem a tengerre, majd lehunytam a szemem, és a két kezemet hálásan a szívemre szorítottam.

– Köszönöm. – mondtam. – Megértettem. – Azzal felálltam, és elindultam hazafelé.

Nagyon izgalmasnak találtam a céltudatosságnak és iránynak ezt a megújult érzését, valamint a bizonyosságot, hogy az életem arra tart, amerre kell. Úgy éreztem, megfiatalodtam, és ismét kapcsolódom az univerzumhoz. Tudtam, hogy amíg hű maradok magamhoz, és újratöltöm az elemeimet azzal, hogy tudatában maradok ennek a kapcsolódásnak, minden tökéletes összhangban marad.

Mire mutat rá ez a könyv?

Abból következően, hogy egyszerre éreztem a világszerte oly sok szívben lakozó fájdalmat és erős vágyat arra, hogy visszahozzam az örömöt mindenki életébe, erős késztetés támadt bennem, hogy megírjam ezt a könyvet, amit most a kezedben tartasz. Az És ha ez már a mennyország? egyfajta kísérlet az általunk elfogadott néhány legnagyobb tévhit nimbuszának lerombolására – amely tévhitek gátolják, hogy teljes életet éljünk, csak azért, mert ezek az uralkodó hiedelmek abban a kultúrában, amelyben élünk. És ahogyan én visszaemlékeztem a szívemet felszabadító egyszerű igazságra azon a napon, amikor ott ültem a tengerparton, úgy remélem, hogy miközben ezeket a szavakat olvasod, a te szíved is megdobban az igazságtól, amit a lelked mélyén mindig is tudtál, és ugyanazt a szabadságot és örömöt fogja érezni, amit én.

Úgy hiszem, mindnyájan úgy jövünk a világra, hogy tudjuk, kik vagyunk. Ahogy azonban telik az idő, és megpróbálunk beilleszkedni a társadalomba, alkalmazkodni hozzá, normák közé szorítani magunkat, elutasítjuk ezt a tudást. Megtanuljuk, hogy kívülről kérjünk segítséget, és ezzel együtt magunkra vesszük mások velünk szembeni elvárásait. Aztán amikor már képtelenek vagyunk megfelelni ezeknek a külső elvárásoknak, alkalmatlannak és selejtesnek érezzük magunkat.

Ez arra mutat rá, hogy miközben végigvergődünk az életen, azok a hiedelmek, amelyek a személyes értékeink alapját képezik, mind hamisak! Tehát függetlenül attól, hány önfejlesztő tanfolyamon veszünk részt, vagy hány önsegítő könyvet olvasunk el, a válaszokat továbbra is kívül keressük. Ezek nemcsak hogy nem segítenek, de valójában akadályoznak, és távol tartanak a megoldástól. Semmi sem változtathatja meg ezeket a pusztító mintákat, amíg fel nem tárjuk ezeket a tévhiteket, és le nem leplezzük a hazugságokat, amelyek addig befolyásolták a gondolatainkat és a meggyőződéseinket.

Ennek a könyvnek minden fejezete egy általános tévhitre világít rá, amelyet a legtöbben igazságként fogadtunk el, és megmutatja ezeknek a számunkra gyakran láthatatlan tévhiteknek a mindenre kiterjedő hatását. Olyan történeteket és példákat mesélek el az életemből, amelyekben szerepet játszanak a tévhitek, valamint elmagyarázom, saját tapasztalataim alapján hogyan fedeztem fel hamisságukat, továbbá az én nézőpontomból mit találtam igaznak. Minden fejezet végén van egy rész „Megélni a mennyországot itt és most” címmel, amelyben rámutatok néhány, a tárgyalt tévhit mögött rejtőző igazságra, továbbá módszereket javasolok a szabályok legyőzésére, hogy a tévhitek helyett mindenki a saját igazságai szerint élhesse az életét.

Ha az elmúlt néhány év egy könnyű séta lett volna a parkban, valószínűleg nem írtam volna meg egy második könyvet – legalábbis még nem. Ezért köszönöm mindenkinek, hogy megosztotta velem az életét, felnyitotta előttem a szívét és a lelkét. Mindenki, aki valaha kinyújtotta felém a kezét, hozzájárult ennek a könyvnek a születéséhez. Mindnyájan kapcsolatban állunk egymással, és érzem, amit mindenki érez. Ez a könyv ajándék, az én szívemtől a ti szíveteknek.

1. fejezet

Tévhit:
Azt kapjuk, amit megérdemlünk

– Sambo, Sambo, kicsi fekete Sambo! – kiabálták a gyerekek, miközben a játszótéren körbe-körbe jártak körülöttem, és sötétebb bőröm, göndör hajam miatt csúfoltak. „Kis Fekete Sambo”, ez a sötét bőrű indiai kisfiú az egyik órán olvasott gyerekkönyv szereplője volt, a kegyetlen gúnyolódás pedig egy olyan büntetés, amelyet azért a kiváltságért cserébe kellett megszenvednem, hogy egy brit magániskolába járhattam.

Az arcom vörösen lángolt a zavartól és a szégyentől, miközben nyolcéves fejem tele volt kavargó gondolatokkal, mivel fogalmam sem volt, hogyan reagáljak erre az egészre. Közben a kör egyre szorosabbra zárult körülöttem. „Miért csinálják ezt? – kérdeztem magamtól zavarodottan. – Nem tehetek arról, hogyan nézek ki! Mit tegyek? Kiabáljak vissza? Próbáljam megütni őket? Szóljak a tanárnak?”

Úgy éreztem magam, mintha csapdába estem volna, és mozdulni sem tudtam. A tekintetem egy felügyelőtanárt keresve cikázott fel-alá. Végre megpillantottam, de ő a játszótér másik végén állt, és egy csapat gyerekkel nevetgélt, akik szerették volna őt is belevonni a cérnalevevős játékba. Esélyem sem volt, hogy a tanár észrevegyen – ha kiabáltam volna, akkor sem hall meg a több száz gyerek zajában, akik ugróköteleztek, fogócskáztak és rohangáltak. A kínzóim ügyeltek rá, hogy elég messze legyünk a tanártól, mielőtt elkezdik a csúfolódást.

A könnyeimet nyelve próbáltam futva áttörni az egyre jobban körém záruló körön. A lányok azonban még jobban beszorítottak, a hátizsákomnál fogva visszatartottak, és addig lökdöstek, amíg elértük a játszótér szélén álló iskola épületének falát.

Hat kis zaklató

Mennyire szerettem volna, ha mennydörgés kíséretében hirtelen megnyílik az ég, és megjelenik valamelyik tévében látott szuperhős, lesújt a játszótéri zaklatókra, engem pedig felkap és biztonságba repít, miközben nevetek rajtuk! Bár őszintén bevallom, annál a pontnál valami kevésbé drámai megoldással is kiegyeztem volna – ha például valaki, talán valamelyik lány hirtelen kiáll mellettem, és szembeszáll a társaival. A képzeletemben egymást érték a különböző változatok – de sajnos egyik sem következett be.

Tehát ott álltam, háttal a falnak, miközben hat zaklató magasodott fölém. A világon mindenki számára láthatatlan voltam, kivéve azt a hat lányt, akik egytől egyig magasabbak voltak, mint én. Felmerült bennem a gondolat, hogy bokán rúgom őket, miközben megpróbálok kiszabadulni, de semmire nem voltam képes, csak egyre erősebben nyomtam magam a falhoz, és közben behunytam a szeme, várva, hogy jöjjön, aminek jönnie kell. Hirtelen a legmagasabb lány, Lynette megragadta a hátizsákom vállpántját, és annál fogva csaknem felemelt a földről. Lábujjhegyen egyensúlyoztam, miközben ő tartotta a vállpántot, mélyen a szemembe nézett, és azt sziszegte:

– Ide az ebédpénzeddel, Sambo!

Most már megállíthatatlanul zokogtam, a könnyek végigfolytak az arcomon. Éreztem, hogy miközben elengedi a vállpántot, hogy elő tudjam venni a pénzt, amit reggel apámtól kaptam tízóraira és gyümölcslére, egész testemben remegek. Éppen amikor oda akartam adni az aprópénzt Lynette-nek, megszólalt a csengő. A lány kikapta a pénzt a kezemből, mind a hatan sarkon fordultak, és elrohantak az épület bejárata felé, hogy úgy folytassák a napjukat, mintha semmi sem történt volna. Én ottmaradtam a falnak támaszkodva, és akkor a lábaim összecsuklottak alattam, és éreztem, hogy lecsúszok a földre. Ott feküdtem egy ideig, közben egész testemet rázta a zokogás.

Partra vetett hal

Indiai gyermek lévén egy brit iskolában, abban az időben, amikor Hongkong brit gyarmat volt, mondhatni ritka kivételnek számítottam. Még emlékszem egy korábbi napra, amikor anyám elvitt felvételi elbeszélgetésre a komor, bubifrizurás igazgatónőhöz. A hölgy viselkedése azt sugallta, szerencsés vagyok, amiért lehetőséget kapok, hogy ebben a magasztos intézményben tanulhassak, és legyek hálás ezért a kiváltságért.

Miután elkezdtem iskolába járni, a többi gyerek nemcsak a „Kis Fekete Sambo” gúnynéven szólított a játszótéren, hanem golliwognak (vagy ami még sértőbb, wognak) is neveztek egy fekete bőrű, nagy, piros szájú, göndör hajú, gúvadt szemű figura után, ami népszerű volt annak a világrésznek a gyerekkönyveiben. És mivel hamar jó jegyeket kezdtem kapni, még a szenteskedő jelzőt is hozzátették. Időről időre feltörték a szekrényemet, és ellopták a holmimat – például az új színesceruzáimat –, érzékeltetve ezzel, hogy ők ezt is megtehetik. Mindeközben én olyan szégyellős és befelé forduló voltam, hogy soha nem vágtam vissza, és ezáltal még egyszerűbb célponttá váltam.

Egy idő után annyira eldurvultak a dolgok, hogy a szünetekben bemenekültem a lánymosdó egyik fülkéjébe, és addig sírtam, amíg végül már kifogytam a könnyekből. Az éjszakákra is emlékszem, amikor álomba sírtam magamat. Úgy éreztem, egy olyan mély és sötét sarokba szorultam be, ahonnan nincs menekülés. A jó jegyeim ellenére őszintén gyűlöltem az iskolát.

A gúnyolódások azért voltak annyira fájdalmasak számomra, mert úgy éreztem, a barna bőröm valami olyasmi, amit szégyellnem kell. Afelől is meg voltam győződve, hogy valami baj lehet a viselkedésemmel, vagy azzal, amit mondok, és ez váltja ki ezt a modort a többiekből. Ennek ellenére fogalmam sem volt, mi rosszat teszek vagy mondok. Azt hittem, ha erre rájönnék és változtatnék rajta, a többi gyerek talán a végén megkedvelne. Idővel aztán kezdtem azt hinni, hogy tényleg egy csődtömeg vagyok, aki kevesebb, mint a többiek.

Mivel biztos voltam benne, hogy ez valamiképp az én hibám, soha nem beszéltem róla senkinek, sem a tanáraimnak, de még a szüleimnek sem. Nekik különösen nem szerettem volna csalódást okozni, mivel ők azt hitték, hogy jól érzem magam az iskolában. Továbbá egy bizonyos szinten ráéreztem, hogy ha beszámolnék a zaklatásról, csak még jobban feldühítené a zaklatókat, és valamilyen formában bosszút állnának.

Volt még egy tényező, ami ellenem dolgozott, mégpedig az, hogy én egy olyan kultúrából származom, ahol általánosan elfogadott a nemi egyenlőtlenség, és a nőket másodlagos állampolgároknak tartják. Ezzel az egyenlőtlenséggel tökéletesen tisztában voltam már egészen kicsi koromtól. Bár ez nem játszott közvetlen szerepet az iskolai zaklatásban, mivel az engem csúfoló diákok mind lányok voltak, ahhoz elég volt, hogy alátámassza amúgy is alacsony önbecsülésemet olyan helyzetekben, amikor nem megfelelő elbánásban részesültem.

Riyana árulása

A tanév során összebarátkoztam egy Riyana nevű, szintén indiai származású lánnyal, aki egy évvel felettem járt. Őt is zaklatták az osztálytársai, és rövid idő alatt nagyon közel kerültünk egymáshoz. Annyira jó érzés volt, hogy van egy legjobb barátnőm! Most először éreztem, hogy minden velem történt dolgot megoszthatok valakivel. Állandóan együtt voltunk, és úgy hittük, együtt legyőzhetjük a zaklatókat, mert megvédjük és fedezzük egymást. Titkos rejtekhelyeket találtunk az iskola termeinek és udvarainak hatalmas labirintusában, olyan helyeket, ahol biztonságban éreztük magunkat. Magunkkal vittük az uzsonnánkat és a rágcsálnivalókat ezekre a titkos helyekre, mert tudtuk, ide senki nem jön utánunk, és nem veszik el tőlünk. Iskola után elmentünk egymáshoz, és a hétvégeken néha még egymásnál is aludtunk. Mindketten fiús természetűek voltunk, és imádtunk együtt biciklizni, görkorcsolyázni, focizni és krikettet játszani.

Aztán egy napon minden megváltozott. Lynette és a bandája szünetben bekerítette Riyanát, és megfenyegették, hogy megverik. Riyana egy gyenge pillanatában azt mondta, hogy szövetkezik velük és megmutatja nekik, hol vagyok, ha cserébe nem bántják. Engem ajánlott fel tárgyalási alapként – vagyis inkább áldozati bárányként –, hogy kimásszon a nehéz helyzetéből. Lynette és a barátai elfogadták az ajánlatot.

Mindenki elképzelheti a meglepetésemet, amikor Lynette és a bandája, az ismerős „Sambo, Sambo!” éneklése közben megjelent a kedvenc búvóhelyünkön. A meglepetésem azonban semmi sem volt a döbbenethez és a rémülethez képest, amikor megláttam, hogy Riyana is közéjük állt. A legjobb barátnőm ahelyett, hogy a védelmemre sietett volna, egyenesen odavezette őket hozzám. Annyira fájt az árulása, hogy ez még a zaklatásnál is rosszabb volt. Ha valaminek, ennek hatására tényleg értéktelennek éreztem magam.

Amikor most visszatekintek, tisztán látom, hogy a zaklatás milyen mély érzelmi sebeket ejtett rajtam, és mennyire megváltoztatott a lelkem mélyéig. Hatására szerettem volna láthatatlanná válni, hogy feltűnés nélkül tehessem a dolgomat. Féltem másoktól, és igyekeztem mindig észrevétlen maradni. Nem jártam színjátszásra, és nem voltam tagja a diákönkormányzatnak, ami felhívhatta volna rám a figyelmet. Egyszerűen öltöztem ahelyett, hogy követtem volna a divatot, amely a többieket annyira lelkesítette. Utáltam a csapatjátékokat, mert tudtam, én lennék az utolsó, akit beválasztanának egy csapatba. A csoportos iskolai tevékenységet sem szerettem, mert engem senki nem akart a csoportja tagjának.

Annak ellenére, hogy édesanyám kitartóan igyekezett kicsalogatni a csigaházamból, fiatalságom nagy részében szégyellős és visszahúzódó maradtam, mivel alapvetően szerethetetlennek, hibásnak, csúnyának, visszataszítónak és értéktelennek éreztem magam. Nem egyszer felmerült bennem, hogy az egyetlen kiút ebből az lenne, ha eldobnám az életemet. „Majd akkor megtudnák!” – gondoltam 13 évesen. Az ötlet szinte hősiesnek tűnt, mintha az összes gyerekért áldoznám fel az életemet, akiknek valaha zaklatásban volt részük. A hatóságok biztosan felkapnák a fejüket és felfigyelnének az esetre – különösen, ha egy levelet is hagynék hátra, amelyben megmagyaráznám, miért jutottam erre a szörnyű döntésre. Még a zaklatók is megdöbbennének, talán annyira, hogy utána próbálnának megváltozni.

A következő pillanatban azonban már az jutott eszembe, hogy az öngyilkosságomba az én drága édesanyám, aki őszintén, fenntartás nélkül szeret engem, biztosan belepusztulna. Azokban a kétségbeesett pillanatokban elég volt édesanyámra gondolnom, hogy azonnal elvessem a halálnak még az ötletét is. Ha elképzeltem, hogyan gyászolná a halálomat, még keservesebben sírtam, és a gondolat azelőtt elpárolgott belőlem, mielőtt valójában körvonalazódhatott volna.

Korábban ugyanis már láttam édesanyámat gyászolni az egyik gyermekét. Nyolcéves voltam, amikor elveszítettük a kétéves öcsémet, aki Down-szindrómás volt, és a szívében egy lyukkal született. Soha nem fogom elfelejteni, mennyire lesújtotta a szüleimet a halála, és milyen hosszú időbe telt, mire édesanyám felépült a gyászból. Ez az emlék talán a legfontosabb oka, hogy még ma is itt vagyok.

Tinédzserkori szorongás

Ahogy telt az idő, és én elértem a pubertáskort, egyre inkább szerettem volna a változóban lévő testemet laza, lógós ruhák alá rejteni, hogy ne hívjam fel magamra a figyelmet. Hosszúra növesztettem a hajamat, mert a sűrű sörényem alatt biztonságban, védve éreztem magam. Úgy jártam ki az iskolát, hogy reméltem, senki nem fog észrevenni, mert úgy gondoltam, ha senki nem lát, nem is fognak bántani.

Míg a többiek együtt lógtak, és mindenféle szabadidős programokon (például szervezett sport) és táncmulatságokon vettek részt, én távolmaradtam mindentől. Nem akartam velük tartani, hogy aztán kihagyjanak mindenből. Tanítás után inkább hazamentem, ahol a családtagjaimmal vagy egyedül voltam, olvastam és zenét hallgattam. A családommal néha közös kirándulásokra mentünk más családokkal együtt, amit nagyon élveztem, de soha senkinek nem meséltem arról, ami az iskolában történt. Az az én szégyenteljes titkom maradt.

Természetesen nem volt az egész gyermekkorom borzalmas – valójában nagyon sok csodálatos és varázslatos dolog volt benne, különösen mivel Hongkongban oly sok különböző kultúrával és nyelvvel találkoztam. Az élményt, hogy ott nőhettem fel, most már semmiért nem cserélném el.

A lelkem ekkor azonban már sérült volt. Az időzített bomba ketyegni kezdett, arra várva, hogy az életem egy későbbi szakaszában felrobbanjon.

A zaklatás, ahogyan minden más gyermekkori sérelem, nagyon mély és alapvető változást okoz bennünk. Ha egészen fiatal korban kezdődik és elég sokáig tart, a zaklatás maradandó hatással lehet a világszemléletünkre és a másokhoz való viszonyulásunkra is – hosszú idővel azután is, hogy a zaklatás abbamaradt. Ha ez egy gyermek kiskori élménye, megváltoztathatja a hátralévő életével kapcsolatos elvárásait. Nem meglepő, hogy életem korai éveit azzal töltöttem, hogy vártam az elutasítást. Az, hogy hagytam ezt folytatódni, csak a saját magammal kapcsolatos érzéseimet tükrözte – amely érzések aztán hosszú, hosszú évekig megmaradtak.

Ennek eredményeképpen úgy nőttem fel, hogy azt gondoltam, nagyon keményen kell dolgoznom, hogy életem minden szakaszában bizonyítsak – bizonyítsam az általános értékemet, valamint azt, hogy érdemes vagyok bármi pozitív dologra, ami az utamba kerül. Emiatt rendkívül érzékeny voltam minden negatív kritikára, amit aztán a fejemben erősen eltúloztam. Azonban a zaklatás talán legjelentősebb hatása az volt, hogy ha az emberek bármikor pozitív figyelmet szenteltek nekem, úgy éreztem, nem érdemlem meg, nem vagyok méltó a dicséretükre, és ilyenkor vagy elutasítottam a figyelmüket, vagy túlzott hálát tanúsítottam. Ez általában úgy végződött, hogy minden erőmet megfeszítve próbáltam bizonyítani, hogy tényleg méltó vagyok a figyelmükre – néha olyan áron, hogy lábtörlőt csináltam magamból.

Röviden összefoglalva, a zaklatás megfosztott minden önbecsülésemtől.

Az igazság a szeretetről

Mindenki elképzelheti őszinte elképedésemet a halálközeli élményem során, amikor rájöttem, nemcsak hogy érdemes vagyok a feltétel nélküli szeretetre önmagam miatt, de valójában az univerzum egy gyönyörű, nagyszerű és erős teremtménye vagyok – egyedi, különleges és minden szempontból értékes. Nem kellett semmit tennem, hogy érdemes legyek erre az ajándékra. Nem kellett különleges magokat elvetnem, hogy aztán learassam a mély, maradandó szeretetet, amelyet az univerzum irántam érez. Nem kellett bizonyítanom, teljesítenem semmit, és nem kellett valami mássá válnom. Ez egyszerűen így volt, méghozzá olyan biztosan, ahogyan a nap minden este lenyugszik, másnap reggel pedig felkel.

A halálközeli világ kristálytiszta fényében megértettem, hogy mindaz, amit az iskolában átéltem, annak semmi köze hozzám. A diákok csak a saját bizonytalanságukat vitték át a gyakorlatba, mert ő maguk is erőtlennek és nem szeretettnek érezték magukat, pedig az univerzum ugyanolyan mélyen szerette őket is, mint engem. Ők is gyönyörűek és nagyszerűek voltak – annak ellenére, hogy hozzám hasonlóan, nem tudtak erről. Azért vetítették rám a saját értéktelenségük érzését, mert megtehették, nem pedig azért, mert bármivel kiérdemeltem volna ezt a bánásmódot.

Furcsamód azt is láttam, hogy sem az általuk, sem az általam tett dolgok miatt nem szükséges a megbocsátás. Mindnyájan tudattalanságból cselekedtünk amiatt, amit a társadalom belénk nevelt – méghozzá egy olyan társadalom, amely szintén elveszítette a tudást saját isteni mivoltáról. Amit átéltünk, a hibákkal együtt, része volt egy szükségszerű utazásnak, vissza a feltétel nélküli szeretethez.

Megélni a mennyországot itt és most

Ha az „azt kapod, amit megérdemelsz” egy tévhit, akkor mi lehet az igazság?

Fontoljuk meg ezeket a lehetséges igazságokat

- Függetlenül attól, hogy mit gondolnak vagy mondanak az emberek egymásról, mindnyájan méltóak vagyunk a feltétel nélküli szeretetre, csak azért, akik vagyunk. Nem kell kiérdemelnünk a szeretetet – ez a születésünknél fogva megillet minket.

- A másik tartományban mindnyájan az univerzum gyönyörű, nagyszerű és erős teremtményeiként vagyunk számontartva – akik egyediek, különlegesek és minden szempontból értékesek.

- Bármit mondunk vagy teszünk (még ha igaz lenne is, hogy a földön senki sem szeret minket), az univerzum mélyen, megingathatatlanul szeret mindenkit – hiszen mindnyájan kapcsolatban állunk egymással, mindnyájan egy nagy egész részei vagyunk.