Bernáth Zsolt

Lemezbolt

A SZENT JÁNOS
UTCÁBAN
– részlet –

Váradi Krisztina
illusztrációival

Az elektronikus kiadást
a Nemzeti Kulturális alap támogatta

Kiadta a Cerkabella Könyvkiadó
Szentendrén, 2022-ben.

© Bernáth Zsolt
© Váradi Krisztina
© Cerkabella Könyvkiadó
A Cerkabella Könyvkiadó a Móra Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Szerkesztette: Lovász Andrea
Olvasószerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea
Tipográfia, tördelés: Roth Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

epub ISBN 978 615 5808 89 0
mobi ISBN 978 615 5808 90 6

www.cerkabella.hu

Feleségemnek, Juliannának

1. fejezet,
amelyben megjelenik Joel, és azt is megtudom, mit jelent a nevem máltai nyelven

Persze már az első nap leégek. Napsütésügyileg. Megközelítem a partot, éppen csak belemártom az arcomat a meleg sugarakba, és máris azon kapom magam, hogy húzódik a bőr a nyakamon, és mállik az orrom, mint vakolat az iskolánk faláról, amelyen tábla figyelmeztet ugyanerre, nem mintha nem lenne szembeszökő. A víz meg hideg, amit nem hiszek el, tekintve, hogy már július van. Rebesgetik, hogy itt még novemberben is lehet fürdeni, bár ez nem javít azon a tényen, hogy itt és most szét kell söpörnöm a jégkockákat, hogy belemárthassam lábujjaimat a Földközi-tengerbe.

Halálra unom magam. Apám a könyvtárban ötvenkilós könyveket lapozgat egy csipesszel, anyám valahol a világot jelentő deszkákon igyekszik kiszolgálni saját zsenialitásuk súlya alatt nyögő színészek igényeit. Ha mindebből még nem lenne világos: atyai felmenőm történész, élete párja pedig színházban dolgozik mint rendezőasszisztens, súgó, kellékes, jelmezes, és még ami tennivalót talál két darab között.

Mindkettő megszállott, csak máshogyan. Apám kocka, anyám bohém, én pedig a kettőnek vagyok valamiféle egyvelege, amiből eddig nem sok jó sült ki, legalábbis a tanáraim és a környezetemben feltűnő egyéb felnőttek egybehangzó véleménye szerint.

Szüleimet jelenleg több ország választja el egymástól, mindkettő kifejezett örömére, de ez az állapot csak a nyár végéig tart, amikor apám a Máltai Lovagrend történetét illető némi plusz tudással felszerelkezve tér majd haza, hogy meghallgassa anyámat, aki saját szavába bele-belevágva újságolja el neki a nyári tájelőadások tomboló sikerét, a könnyező nézők szűnni nem akaró tapsviharát és saját pótolhatatlan szerepét az ügyben. Jó lesz.

Nekem akkorra egy feladatom marad: szobám magányában felkészülni a „Hogyan töltöttem a nyarat?” című dolgozatra, amelyet Gofri tanár úr (polgári nevén Golyvás Frigyes) határozott unszolására vetek majd papírra szeptember első hetében. Erre gyúrok most, próbálom leírni, hogyan töltöm a nyarat, amely még el sem kezdődött igazán. De megzavar egy alak, aki a hajónk orra körül matat a kikötőben.

Azért hajó, és nem szálloda, mert apám bedőlt annak a pletykának, hogy itt, Máltán olcsóbb egy kisebb hajót bérelni Msida város kikötőjében, mint egy szállodai szobát. Meglehet. De a szállodai szoba valamelyest nagyobb, mint egy kiterített újságlap, működik benne a légkondi is, és nem himbálózik úgy, mint egy… hajó. Jobb hasonlat most nem jut eszembe.

Nem is kell mondanom, hogy apámat ez sem izgatja jobban, mint például a harangöntés műveletének részletes leírása, mivel hajnalban elhagyja a lélekvesztőt, és csak sötétedés után tér vissza. Természetesen addigra már jóízűen megebédelt és megvacsorázott a könyvtár szobatudósoknak fenntartott ebédlőjében, megitta a vörösborát, és elégedetten nyugovóra tér. Félálomban a lelkiismerete még megkérdezteti vele, hogy milyen napom volt, de a választ már erőteljes hortyogás nyomja el. Hozzá kell tennem, hogy amúgy sem kápráztatnám el kalandos élményeim megosztásával, merthogy ilyenek nincsenek. Napirendem ismertetése némileg kevesebb időt vesz igénybe, mint a relativitás-elmélet kifejtése. Rendszerint korán kelek, mert felébreszt a sirályok hangja – és a káromkodó szomszéd hajósoké. Kitámolygok a fedélzetre, ahol gyilkos napfény vakít el pár percre, eszem valami gyümölcsöt, és lelépek. Csavargok. Igyekszem nem elgázoltatni magam a jobbról érkező járművekkel, és ellenállni a csábításnak, hogy megkóstoljam a nyúlpörköltet, amelyet minden étterem harsányan kínál.

Miután szemléztem a környéket, buszra szállok, ahol jéggé fagyok a csúcsra járatott légkonditól, hiába jelzem a sofőrnek, hogy egy kicsit túltolta a dolgot, barátságos felfelé mutatott hüvelykujj és vidám alright jelzi: ő is örül, hogy találkoztunk.

Málta olyan, mint egy nagy falu. Egy meglehetősen zsúfolt falu. Nyoma sincs az utazás előtt ide képzelt poros utaknak, robogóknak, szellős ligeteknek, elhagyott partszakaszoknak, dudorászó halászoknak, a tengerparton lassítva futó kutyáknak. Helyette millió dudáló autót kapsz az arcodba, a Budapest belvárosát megszégyenítő forgalmat, az építkezésekkel együtt járó kalapálást, fúrást-faragást és turistákkal tömött, ötletszerűen közlekedő buszokat. Apám járt már itt a születésem előtt, de a reptér kapujában ő is megtorpant kissé a változás láttán. „Jól belakták a szigetet” – jegyezte meg.

De ez nem változtat azon a tényen, hogy nyaralok. És azon sem, hogy éppen egy gyanús figurát figyelek, aki a parton ül egy padon, és engem sasol. Vagy a hajónkat. Vagy a többi hajót. Egy biztos: felénk néz, és valamit ír. Más dolgom nem lévén felkapom a kabátomat, és leugrom a fedélzetről. Már esteledik.

A fiú alacsony, tömzsi, haja göndör, barna. Szeme is sötét, kíváncsian méreget. Most már látom, hogy nem ír, hanem rajzol, kezében mappa, a mappán egy lap, rajta a kikötő képe. Egyáltalán nem rossz, van stílusa. Széles, bátor vonalak, mintha csak firkálgatna, mégis határozottan felismerhetők az árbócok, a part, a templom és a vízen megjelenő tükörképe. Tehetséges a srác. Én szólalok meg elsőnek, ő csak néz. Tizenegy-tizenkét éves lehet.

– Szia.

– Szia – mondja.

Nem máltai nyelven, hanem angolul válaszol. Lerí rólam, hogy külföldi vagyok, nem sok szőke, kékszemű lány születik errefelé, világítóan fehér bőrrel, mint a kagylóhéj. Vigyorog. Szerintem bejövök neki. Az ilyen korú srácoknak minden kicsivel idősebb lány istennő, olvastam valahol. Később már válogatósabbak lesznek, sajnos.

– Szép a rajz. Ügyes vagy.

Elpirul, ez még a szürkületben is látszik. Jól szórakozom.

– Mit csinálsz itt?

– Rajzolok – feleli.

A következő kérdés az lenne, hogy mit rajzol, de valószínűleg utána sarkon fordulnék, és visszarohannék a hajóra. Mindig is remek voltam társalgásban.

– Várom édesanyámat – teszi hozzá, ily módon megmentve a helyzetet. – Dolgozik.

– Apám is – közlöm bután. – A könyvtárban. Tudósféle.

Lesüti a szemét.

– Anyukám businesswoman – mondja aztán, és közben szétharapdálja az ajkát. Nem mond igazat, következtetek. Nőnemű felmenőm jól kiképzett testbeszédből. De mindegy is. Nem tartozik rám.

– Őt várod?

– Igen – élénkül meg. – Mostanában kell jönnie. Látod azt a nagy irodaházat? Ott dolgozik.

A jelzett irányba pillantok, ahol beton- és üvegtorony nyúlik az égbe, pár ablakában még fény világít.

– Hogy hívnak? – végre összehozom az első értelmesnek tűnő kérdést.

– Joel – mondja. – Joel Spiteri.

– Én Orsi vagyok – nyújtom a kezemet. Megfogja ugyan, de közben felröhint. Megint pirul. Nem tűnik el a vigyor.

– Mi olyan vicces? – firtatom.

– A neved – vihogja. – Tudod, mit jelent ez máltaiul?

– Mármint az Orsi?

Megint nyihog. Kész vagyok.

– Van egy máltai szó, amit pont így kell mondani. Azt jelenti, hogy…

Pirulásmaximum. Olyan a feje, mint egy egészséges cékla. Tátog.

– Hm? – hajolok közelebb. – Mit jelent?

– Tudod… – mutogat a térdem irányába. Nem is a térdemre, kicsit feljebb. – Ami a lányoknak van.

Most én pirulok, érzem. Beszédem lenne apámmal, akitől a nevemet kaptam.

– Mármint…

Úgy nézünk ki, mint két hal, akik szájról olvasást játszanak.

– Igazából Orsolya – vetek véget a műsornak. – Szólíthatsz Solyának, vagy ahogyan tetszik. A te nevednek van jelentése?

Megélénkül, mintha várta volna már a kérdést.

– Igen – kezdi hadarni a mesét –, a családnevem nagyon régi. A Spiteri. Az olasz Ospitalieri névből ered, ami ispotályost jelent. Van egy nagyon régi ház Mdinában, ötszáz éve épült. Most múzeum, de régen árvaház volt, még mindig látni lehet egy beforgatható ablakot, ahol régen beadták a gyerekeket, akikről a szüleik nem tudtak gondoskodni. Akik ott nőttek fel, azokat hívták így. Gyakori név, és ha visszamennénk az időben, valamelyik ük-ük-üknagyapámat vagy nagyanyámat megtalálnánk az árvaházban. Szegény.

Elérzékenyül. Én pedig kezdem megszeretni ezt a gyereket.

– Sokat tudsz – bólintok. – Érdekel a történelem?

– Csak Málta történelme. Te honnan jöttél?

– Magyarországról.

Gondolkodik, zakatolnak a fogaskerekek a normális színét időközben visszanyert fejében.

– Az Európában van? – böki ki végül.

– A ma reggeli hírek szerint még igen – vicceskedem. De nem igazán érdekli tovább hazám földrajzi helyzete, inkább a rajzait kezdi el mutogatni. Leülök mellé a padra. A közeli lámpa fénye sárgásan világítja meg a mappát, sejtelmes árnyalatot kapnak a várak, tornyok, ablakok, erkélyek, amelyeket szemlátomást ugyanolyan biztos kézzel vetett papírra Joel, mint a kikötőt. Sötét árnyékok, kísérteties sikátorok, mintha egy dark stílusú képregény jeleneteit látnám. Mindehhez a hajókat nyaldosó hullámok csobogása, harangszó, a kötelek és láncok nyikorgása asszisztál.

– Egyedül fedezed fel ezeket a helyeket?

– Hát persze – közli felszegve az állát. Bocs. Elfelejtettem, hogy egy nagyfiúval állok szemben. És magyaráz:

– Ez egy nagyon régi templom Naxxarban. Ez egy temető, százötven éves, fotózni nem lehet, de megengedték, hogy lerajzoljam. Ez egy erőd a Manoel-szigeten, itt van nem messze. Ez pedig a kedvencem.

Romos ház, bedeszkázott ablakok, ezeréves lakat a rozsdásnak rajzolt rácson. Felülről, a jobb sarokból kap valami fényt, ami hosszúra nyújtja az árnyékokat, és elmélyíti a sötétet. Ezt a kifejezést apámtól tanultam. Meg is jegyzem, fitogtatva művészettörténeti jártasságomat, de Joel nem figyel a mondandómra, szerelmes a saját hangjába és művészetébe. Egy alak körvonalai bontakoznak ki a rajzon. Rámutat, aztán a szája elé helyezi a mutatóujját. Vágom, csendben kell most lenni, nem mintha kurjongatni támadt volna kedvem.

– Ez itt egy kísértet – suttogja.

– Nyilván – közlöm egy árnyalatnyi cinizmussal a hangomban. Vagy nem is árnyalatnyi.

– Sokszor láttam már – folytatja. – Az ablakból. A szobámból.

– Miért nem fényképezted le inkább? – fontoskodom. Megint lesüti a szemét, de ezúttal nem kezdi el harapdálni az ajkát.

– Régi a telefonom. Nincs rajta kamera.

Befogom a számat. Bunkóságból jeles.

Joelt a nevén szólítja valaki az út másik oldaláról, az irodaház felől. Szürke köpenyes nő integet.

– Az anyukám – jegyzi meg Joel.

Kitaláltam.

– Mennem kell – mondja, de eszébe jut valami, kiránt egy üres lapot a mappából, és kapkodva ráfirkál valamit. Átnyújtja.

– Gyere el holnap este, akkor megmutatom a kísértetet. Sötétedés után.

Köszönés nélkül otthagy, átrohan az úton. Édesanyja megöleli, Joel mond valamit, majd felém mutat. A nő int, visszaintek. Elindulnak, Joel segít cipelni a nő holmiját. Nézem, ahogy távolodnak. Az anyuka nem tűnik businesswomannek. Műanyag reklámszatyor van nála.

Mindegy, nem az én dolgom.

A lapon, amelyet Joel a kezembe nyomott, gyakorlatlan, nyomtatott betűkkel egy cím olvasható: 51 St. John street, Gzira. Szent János utca, Gzirában.

Hm. Érdekes, de hatásos módja a randira hívásnak.

2. fejezet,
amelyben kísértetvadászatra indulunk, és megismerkedünk a világ legrégebbi lemezboltjával is

A napot a marslakók városában töltöm, de igazából az este jár a fejemben. Jó, nem marslakók, hanem Marsaxlokk, de az itteniek az x-et s-nek ejtik. A városka maga viszont egyáltalán nem a marsi látképet idézi: színes csónakok, kis hajók, régi templom, egy valamikori sátánista papról elnevezve (nem vicc, persze az illető a szentté avatása előtt meggondolta magát) és egy piac. A piacon többek között jobb sorsra érdemes karhossznyi halak és még élő, értelemszerűen menekülni próbáló polipok kelletik magukat műanyag lavórokban. Nem kapok kedvet egyikhez sem. Amúgy is kacérkodom egy ideje – őseim legnagyobb rémületére – a vegasággal, mert úgy vélem, kicsit túlzásba vittük mostanra az állatok lemészárlását annak érdekében, hogy mindennap többször is ehessünk hamburgert. Inkább valami orosz nevű tésztát eszem, barna szósszal, mogyoróval, vodkával leöntve, legalábbis az étlap szerint, de a magam részéről semmi vodkára emlékeztető ízt nem érzek. (A figyelmes olvasó most feltehetné a kérdést, honnan ismerem én, tizenkét éves csitri létemre, a vodka ízét. A figyelmes olvasó ne tegye fel ezt a kérdést.)

Nem is igazán vagyok jelen, az órát lesem egész nap, és gyomortájékon valami kúszik-mászik odabent, jelezve, hogy izgulás van. Sejtem, hogy talán mégsem randira hívtak, bár hozzá kell tennem, a „Megmutatom a kedvenc kísértetemet!” szöveg nem is rossz kezdés, ha csajozni akar az ember fia.

Apámmal közlöm, hogy „majd jövök”. Még reggel szóltam neki, de biztos vagyok benne, hogy nem figyelt oda, talán azt se venné észre, ha egy egész hétre eltűnnék. Bízik bennem – mondogatom magamban sűrűn.

A várost, Gzirát nem nehéz megtalálni, itt van a szomszédban. Nem is külön város, inkább egy kerület, ami egybeolvad a szomszédossal. Az utca megtalálása már fogósabb kérdés, a helyiek ugyanis nem bíbelődnek holmi utcanévtáblával vagy házszámmal, előbb írják ki a kapu mellé kedvenc szentjük nevét, vagy ilyesmit, hogy salome vagy paci – ez utóbbi nem lovacskát jelent, hanem békét. Tanulok.

De aztán megvan, épp a kapucsengőt tanulmányozom, amikor pisszegést hallok fentről, és megpillantom lovagom kócos fejét a másodikon. Int, hogy jöjjek be, visszaintek, hogy nincs nyitva az ajtó, mire int, hogy nyitja, én meg intek, hogy jó.

Kanyargós lépcső visz felfelé. Valamikor fehérre meszelt fal, alatta a szokásos sárga mészkő. A lépcső olyan állapotban van, hogy sűrűn fohászkodom, míg felérek… Joel valósággal beránt a lakásba, gyorsan becsukja az ajtót, majd olyan elégedetten néz rajtam végig, hogy zavarba jövök.

– Harmadik szemem nőtt? – érdeklődöm.

Röhint, pislog, majd lesüti a szemét. Utóbbit nagyon édesen csinálja. De hamar visszanyeri a kezdeményezőképességét, úgy tűnik, elemében van.

– Mela – szól.

– Tessék?

– Ezt mondjuk, amikor…

Csend.

– Amikor? – nógatom.

– Amikor… mindig! – jelenti ki diadalmasan.

Nem lettem okosabb.

– Ez máltai szó?

– Igen. De akkor is mondjuk, ha angolul beszélünk.

– És mit jelent? – próbálkozom.

– Hát… Ilyeneket, hogy nos, szóval, hát akkor, persze, tényleg, ne már, nahát, na ésatöbbi.

– Van, amit nem jelent?

Türelmetlenül elhessegeti a nem létező legyet az orra elől, és beinvitál a szobájába. Nem kapcsolja fel a villanyt, de így is látszik, hogy a családja nem Rothschildékkal áll rokonságban: évtizedes bútorok, sebtében mázolt mennyezet, némi doh és por. Nyilván az anyukájának nincs ideje a sok business miatt rendben tartani a lakást, gondolom gonoszul, de gondolatban le is köpöm magam, mert ez az eszmefuttatás mélyen méltatlan hozzám.

A szobájában egymillió rajz, jótékonyan takarja el a falakat, a plafont, a padlót, az ajtót. Ámulok-bámulok. Hajók, sziklák, kápolnák, romos várak, templomtornyok, elhagyott partszakaszok: a stílus felismerhető, ez Joel. És baromi jó. De nem hagy nézelődni. Elhúzza az apró ablak előtt porosodó függönyt, óvatosan kikémlel, majd így szól.

– Ma is el fog jönni – és bólogat, igazát bizonygatva. Nem vitatom.

A hold fénye ezüstösen világítja be a szobát, szétkenődik az összemaszatolt ablaküvegen.

– Pár hete vettem észre először – suttogja. – Azt hittem, valami arra járó szegény ember, aki ételmaradékot keres. De Máltán nem igazán vannak ilyenek. Aztán azt hittem, betörő, olyan óvatosan lopakodott. De nem tört be sehova, csak körbejárta a boltot.

– Milyen boltot? – szúrom közbe.

– Hát a lemezboltot – mondja, mintha tudnom kellene.

Odalépek, kikémlelek.

Az ablak a sarokra néz. Masszív épület, kőből, ezeket hívják régi építésűeknek, mint megtudom. Nehéz mészkőtéglából húzták fel a falakat, négy méter magasak is lehetnek a helyiségek, télen mindegyik jégverem. Most már betonból építik az újabb házakat, magyarázza később Joel, azok alacsonyabbak is, ahogy általában az európai lakások.

A bolt tényleg lemezbolt lehetett valamikor, legalábbis erről tanúskodik a megfakult, régimódiasan megfestett tábla: D’Amato Records. Dupla kirakat fogja közre az egykori bejáratot, amelyet rozsdás, ezer éve leeresztett rács véd. Az ablakok betáblázva, de biztosan be lehetne kukucskálni rajtuk: fentről is látszik, hogy meg-megrázza a táblákat a szél.

– Ez a világ legrégebbi lemezboltja – súgja Joel, és ezzel egy időben észre is veszem a cégtábla mellett a büszke feliratot: 1885.

– Apám ott dolgozott gyerekkorában, iskola után, hogy meg tudja venni első saját biciklijét, meg persze a lemezjátszóját. Anyu mesélte.

Miért nem apukád mesélte? – vágnék közbe, de jobbnak látom nem firtatni a dolgot. Van egy sejtésem, hogy miért kénytelen Joel anyukája takarítani, és miért nem költöznek el valami jobb helyre.

– Mikor zárt be a lemezbolt? – kérdezem inkább.

– Nem tudom – mondja Joel. – De mennünk kell.

– Hová? – lepődöm meg. – Úgy érted…?

– Mela – közli.

Ezzel nem vitatkozom.

Figyelem hitetlenkedő önmagam, ahogyan ez a kiskölyök rávesz arra, hogy éjnek idején megbújjak a lépcsőház-ajtó mögött, leskelődjek, mint egy szorongásos macska egerészésidőben, és meresszem a szemem, hátha meglátok valakit. Meg is látom, basszuskulcs.

– Ő az – suttogja Joel, és megfogja a kezemet. A tenyere nyirkos az izgalomtól.

Kénytelen vagyok belátni, hogy az árnyékból valóban felsejlik egy ember körvonala, lassan közeledik, el-eltűnik, ahogyan az a kísérteteknél szokás. Vagy csupán a sarki lámpa ködös fényét rejti el újra meg újra egy másodpercre a fa lengedező lombja. Az alak hosszú köpenyt visel, fázósan összehúzza magán, arcát kapucni rejti. A közelben valahol veszekedés hangja töri meg a csendet, kihallatszik egy nyitott ablakból. Kutya is ugat a távolban. Mindez olyan, mintha belekeveredtem volna egy Sherlock Holmes-novellába, csak ez nem a ködös London, vagy a dartmoori lápvidék, hanem a Földközi-tenger szigetországa.

Az alakot nem érdeki a bejárat, ellenben eltűnik az épület mögött. Nem kétséges, hogy követjük, bátorítva szorítjuk meg egymás kezét. Mi bajunk lehet?

A ház oldalához érve rést veszünk észre a falon, épp látjuk, amint az árny beszuszakolja magát. Nem kísértet, jutok az elmés következtetésre, azok nem bajlódnának holmi fizikai akadállyal, simán átlebegnének a falon. Egyértelmű immár a fickó szándéka: hátulról óhajt bejutni a lemezboltba.

– Mégiscsak betörő – jegyzem meg.

Joel mordul egyet. Nyilván nem örül a hétköznapi fordulatnak.

Most rajtunk a sor. A rés a falon bőven elég arra, hogy óvatosan átemelve előbb az egyik, majd a másik lábamat, egy másodperccel később már az udvarban találjam magam téglarakások, egy halom szemét és egy nyilván középkori drótkerítés maradványai között. Joel sem marad le, szuszogva préseli át magát a falon.

A valamikori lemezboltot nem védi hátul vasrács, valószínűleg jól tudja ezt a fickó is, aki Joel elmondása alapján nem először jár itt. Az elmúlt hetekben alaposan kifigyelhette a környéket, az utcai forgalmat, az üzlet bejáratait, egyebeket, most pedig elérkezettnek látja az időt a cselekvésre. De mit akarhat zsákmányolni egy szemlátomást évtizedek óta, bezárt lemezboltból?

Megtudjuk.

Óvatosan lépkedünk, mintha lekvárt akarnánk elkenni a földön. A betörő megkönnyíti a dolgunkat, mert odabent zseblámpát kapcsolt, így annak fénye megmutatja a hátsó bejáratot: alig vastagabb, mint egy farostlemez. Raktár ajtaja, személyzeti bejáró vagy hasonló lehetett valamikor. Megcsillan, eltűnik a fénypászma, bizonyára keresgél valamit odabent a tolvaj.

Joel megtorpan kissé, riadtan néz rám.

– Nyugi van – súgom. – Itt vagyok.

Hogy mennyire van rá nyugtató hatással a húszkilós jelenlétem azt nem tudhatom, de sóhajt egyet, kisvártatva pedig már együtt bámuljuk, hogy mit művel odabent a rejtélyes alak.

A résnyire hagyott ajtó kiváló fedezéket nyújt. Szerencsénk van, a fickó éppen abban a térben ténykedik, amit a rés látni enged. Bármire számítottunk is, nem az történik. A férfi először is leveszi a köpenyét, és leteríti egy asztalra a sarokban. Majd eltűnik a látótérből, de rövidesen újra megjelenik, valami dobozt hoz a sötétből.

– Az egy lemezjátszó – suttogja Joel.

Sejtem, miről beszél, bár apámnak, amióta ismerem, csak CD-lejátszója van, azt sem kapcsolta be soha. Olyan botfüle van, mint egy döglött halnak. Ellenben anyám sokat nyúzza a kedvenc musicaljeit, amelyekkel szerintem vallatni is lehet. De persze képes vagyok felismerni egy bakelit lemezjátszót. Merthogy a figura tényleg azzal foglalatoskodik. Kezd kissé szürreális hangulata lenni az egésznek. Zenét fog hallgatni?

– Nézd csak, hí! – szól most Joel.

Mielőtt megkérdezném, mi az a hí, újabb váratlan fordulattal szembesülünk: a férfi előhúz egy négyzet alakú papírtasakot a köpenyéből, lágyan forgatja a kezében, lefújja róla a port, kivesz belőle egy korongot, majd ráhelyezi az időközben beüzemelt lemezjátszóra.

– Az egy kislemez – érkezik az újabb tájékoztató jellegű híradás.

– Nem mondod? – felelem, de engem jobban érdekel, honnan lesz áram, merthogy nemigen szokták az elhagyott házakat, üzleteket áram alatt hagyni.

A fickó gondolhatott erre is, mert ismét eltűnik az általunk látható térből, de pár másodperc múlva visszatér, a földön húzva egy nehéznek tűnő akármit. A tárgy azonosítását illetően ezúttal elkél a segítség, és nem is várat magára.

– Az egy akkumulátor – közli Joel. – Ötletes.

A folytatás nem sok meglepetést hoz: halk kattanás, és megszólal egy dal a hatvanas évek stílusában.

Nem túl értelmesen bámulunk egymásra Joellel, majd egyszerre tör ki belőlünk a nevetés. Bőszen igyekszünk betapasztani egymás száját, de már késő, a refrénnél járó dal sem tudja elnyomni a hangunkat, és a férfi észrevesz minket. Felkiált, kapkodni kezd, és a következőkben minden olyan gyorsan történik, hogy fel sem fogjuk.

Hátrálni kezdünk, vissza a falhoz, de hirtelen megtáltosodva inkább elrántom Joelt az udvar sötét belseje felé, ily módon hagyom, hogy a menekülő alak elrohanjon mellettünk. Megtorpan, visszanéz még, tesz is egy lépést, de aztán győz a veszélyérzete, átpréseli magát a falon, és már ott sincs.

Amíg tétovázik, olyan közelről látjuk, hogy kivehető a szeme színe (vízszínű, élénk, sosem láttam ilyet), az arca (sűrű szakáll, bajusz), és egy tetoválás is az egyik alkarján: fa, amelynek ágas-bogas lombja és terebélyes gyökérzete egymás tükörképei. Ha kinyújtanám a kezemet, megérinthetném a titokzatos besurranót. Persze eszem ágában sincs ilyesmit tenni, inkább visszafojtom a lélegzetem, és imádkozom, hogy Joel is képes legyen felfüggeszteni az anyagcseréjét erre a pár másodpercre.

Amint egyedül maradunk, kirobban belőlünk a visszafojtott feszültség, mint korábban az áruló nevetés, és egymás szavába vágva bizonygatjuk, hogy mekkora királyok vagyunk. De aztán egyszerre ér mindkettőnket a felismerés: a köpenyén kívül mást is itt hagyott a fickó: a kislemezt.

Nem kérdés, hogy beóvakodunk az üzletbe. Lenyűgöz a szemlátomást egyik napról a másikra elhagyott helyiség, polcokkal, megfakult lemezborítókkal, felkunkorodó poszterekkel: mindez időutazás egy korba, amelyben a szüleim és Joel szülei töltötték tinikorukat. Szinte hallom a zenéiket. De nincs időnk mélázni, noha látom, Joel is mereng kissé, talán az apukáját látja gyerekként a pult mögött vagy a polcok mellett, lemezeket rendezgetve.

Az időközben lejárt kislemez a lemezjátszó korongján fekszik lustán, mellette, a földön a papírtasak. Joel a gyorsabb, megfogja a lemezt, beteszi a tokjába, és mint aki jól végezte dolgát, int, hogy kifelé. Én a sápadt fényben még megvizsgálom a borítót.

Jellegzetes grafika, sokat láttam hasonlót olyan filmekben, amelyek az ötvenes-hatvanas években játszódnak. Akkoriban még nem bajlódtak azzal, hogy valami különleges képet vagy montázst tegyenek a lemezborítókra, egyszerűen lefényképezték a zenekart valami háttér előtt, a bután néző tagok fölé odaírták a zenekar nevét meg a lemez címét, és máris megszületett az aktuális újabb világsláger.

Ez a tasak is így készült: négytagú együttes, csupa fiatalember, hosszú hajjal, szemkápráztató ingekben, némelyikük bizsukkal felékszerezve, úgy néznek ki, mint akiket tévedésből bezártak a napközibe, majd rajtakapták őket, amint a jelmezraktárt fosztogatják. Nevük: The Hills. A lemez címe pedig Inthrough the outdoor, amit elsőre úgy fordítok, hogy Befelé a kijáraton. Jó cím, vélem, de Joel megállítja a gondolatmenetemet, ahogy rámutat az egyik alakra a képen.

Fedetlen az alkarja.

És tetkója van.

Az pedig pont olyan, sőt ugyanaz, mint amit a betörőnk karján láttunk.

Ezek után már felismerjük az arcát is, bár szakáll nélkül nem könnyű. A szemek egyértelművé teszik az azonosságot: ilyen írisze nem sok embernek lehet, mintha farkasszemet néznél egy feneketlen tóval.

– Az ürge bejött ide meghallgatni a saját lemezét – foglalja össze a mai akciót Joel.

– Biztos nincs otthon lemezjátszója – vélem.

– Mela – mondjuk egyszerre.

A SZERZŐ JEGYZETE

Málta szigetén, Valletta városában, a Szent János utcában (máltaiul: Triq San Gwann) valóban létezik egy lemezbolt Anthony D’Amato néven, amely 1885-ben nyílt. Nem hivatalosan ez a világ legrégebbi máig nyitva tartó lemezboltja, és örvendetes módon még mindig ugyanaz a család üzemelteti.

Nem tudok arról, hogy az üzlet belsejéből titokzatos átjáró nyílna egy másik világba, de az biztos, hogy kiváló lemezeket, CD-ket és DVD-ket lehet ott kapni. Ott adtam el a régi lemezeimet, és egy remek pólót is vettem.

A könyvben említett városok, parkok, épületek és más helyszínek valóban léteznek, csak egy kicsit áthelyezgettem őket ide-oda, úgyhogy ha arra jársz, használj inkább más térképet.

A Máltai Lovagrend (teljes nevén: Szuverén Jeruzsálemi, Rodoszi és Máltai Szent János Katonai és Ispotályos Rend) nagymesterei tényleg magas kort értek meg, és jó egészségnek örvendtek. Hogy ennek mi lehetett az oka, nem tudni…

Málta, 2019. május 10.

Tartalom

1. fejezet amelyben megjelenik Joel, és azt is megtudom, mit jelent a nevem máltai nyelven

2. fejezet amelyben kísértetvadászatra indulunk, és megismerkedünk a világ legrégebbi lemezboltjával is

3. fejezet amelyben megtudjuk, hogy vannak dolgok, amelyeket megfoghatunk ugyan a kezünkkel, de ettől még egyáltalán nem biztos, hogy léteznek

4. fejezet amelyben megismerkedünk egy szimpatikus rádiós műsorvezetővel, majd jókora hibát követünk el

5. fejezet amelyben bebizonyosodik, hogy a tettes tényleg mindig visszatér a tett színhelyére

6. fejezet amelyben mozizunk, anélkül, hogy egy filmkockát is megnéznénk, és nem hisszük el, amit látunk, hallunk

7. fejezet amelyben kiderül, miért járnak a máltai pintyek kocsmába, és egy újabb rejtélyre bukkanunk

8. fejezet amelyben világot tévesztett újdonsült ismerősünk folytatja a meséjét

9. fejezet amelyben megállapodás születik egy ifjú zsarolóval, valamint haditervet is kovácsolunk

10. fejezet amelyben Chris átváltozik, és eszünkbe jut a fel nem tett kérdés is

11. fejezet amelyben apámmal kutakodunk a múltban, és megdöbbentő felfedezésre teszek szert

12. fejezet amelyben a Csendes Város meglepetéseket tartogat

13. fejezet amely, babonás emberek vélekedése szerint, nem ígér semmi jót

14. fejezet amelyben Joel bebizonyítja, hogy méltó máltai lovag őseihez

15. fejezet amelyben két anya is fellebbenti gyermeke előtt a múlt fátylát

16. fejezet amelyben újabb látogatást teszünk a múltban

17. fejezet amelyben megnyílik Corinne D’Amato naplója

18. fejezet amelyben végre felcsillan a remény

19. fejezet amelyben megpróbálunk rendet és rendszert találni az őrületben

20. fejezet amelyben életemben először levelet írok apának és magamnak

21. fejezet amelyben megkíséreljük a gyakorlatba is átültetni az elméleteinket

22. fejezet amelyben látogatást teszünk egy kedves néninél, aki, legnagyobb bánatunkra nem macskákat nevel

23. fejezet amelyben apa és fia végre egymásra talál

24. fejezet amelyben találkozunk rég nem látott ismerőseinkkel

25. fejezet amelyben végre hazamegyünk

26. fejezet amelyben minden a feje tetejére áll, legalábbis úgy tűnik

27. fejezet amelyet epilógusnak szánok, és amelyben elbúcsúzom

A SZERZŐ JEGYZETE

www.cerkabella.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0.
Lobster – SIL Open Font License