Előszó

Ez a könyv egy héberről angolra, majd angolról magyarra fordított történelmi regény, amelynek eredetijét 2021 nyarán adták ki Izraelben.

Hat és fél évnyi gondolkodás, kutatás, olvasás, tanulmányutak, elmélkedések és kétségek, szerkesztés és törlés eredménye. Végtelen kiegészítések, javítások és módosítások, a borító kiválasztása, és végül a címadás. A Menekülés Budapestről – eredeti héber címén Gonosz természet – a kedves barátommal, Don Alberto Marcoronival, a Vatikán nyugalmazott papjával folytatott tanulságos beszélgetések hosszú sorozatának gyümölcse.

A világ minden táján könyvek ezrei foglalkoznak azzal, hogy megértsék a holokauszt okait és elkövetőit, és a legtöbbjük kiváló, alapos munkát végzett. Ami engem illet, egész felnőtt életemben a holokauszt legmélyebbre nyúló gyökereiről töprengtem, és ezzel sosem hagytam fel. Ki tudja? Talán olyan felismerésre leltem, amely mélyebb és sarkalatosabb, mint az eddigiek.

Ez a könyv csatlakozik a már korábban megjelent könyvek ezreihez, és csak remélni tudom, hogy sikerült egy újabb apró bepillantást nyújtanom.

Az európai zsidóság holokausztja egyike a világ legnagyobb borzalmainak, de kifinomultságában, gonoszságában, aljasságában, mértékében és a benne döntő szerepet játszó népek sokféleségében különbözik a többitől. Sok mindenben – de nem mindenben!

A Teremtés könyvének elején Ist-n azt mondja Noénak az özönvíz után: „Nem átkozom meg többé a földet az ember miatt, bár gonosz az ember szívének szándéka ifjúságától fogva…” (1Mózes 8:21){1}

Előre is szeretnék bocsánatot kérni az olvasóktól a könyvben felbukkanó durvaságokért és vulgaritásért, és csak azt szeretném mondani, hogy még ha gyógyíthatatlanul élénk lenne is a fantáziám, akkor sem tudtam volna furcsább dolgokat kitalálni annál, mint amit a budapesti levéltárban őrzött eredeti dokumentumokban fellelhető tanúvallomások tucatjaiból merítettem.

És valóban úgy tűnik, hogy a gonosz természet bele van építve az emberi test anyagába. Ez az univerzum egyik alapja, amelyet könnyen fel lehetne venni az elemek periódusos rendszerébe. Mint ilyen, például a vashoz hasonlítható.

„Kardjaikból ezért kapákat kovácsolnak, lándzsáikból pedigmetszőkéseket” (Ézsaiás 2:4){2}

Ahogy túl sokan engedtek szabad utat a gonosz hajlamuknak, és gyilkoltak válogatás nélkül, úgy akadtak olyanok, még ha csak kevesen is, akik legyőzték a gonosz hajlamukat, és a kapáikat arra használták, hogy védőárkokat ássanak másoknak.

És még ha ez a regény „nehéz olvasmány” is, mindig vigaszt találhatunk Leonard Cohen halhatatlan dalában:

Forget your perfect offering

There is a crack, a crack, in everything

That’s how the light gets in.

1. RÉSZ

Budapest,
1944–1945. ősz–tél

Első fejezet

Szinte senki sem nevezte a keresztnevén, csak baljós, megvetéssel teli gúnynevén: „A Szörnyeteg.”

Az anyja, Klári sem sokban különbözött tőle. Sokan ismerték, de a fiával ellentétben őt nem merték gúnynévvel illetni. Az apa, Misi azonban kivétel volt.

Mindenki tudta, hogy a vastag derekú Klári szinte mindennap elveri a férjét. Misi haja ritkult, és az asszony egy rozsdás konyhai ollóval nyírta a bajszát és a szakállát, amíg úgy nem nézett ki, mint valami tüskés bokor. Misi elszakadt a valóságtól, eltávolodott, elkülönült a világtól, és közömbös volt az őt körülvevőkkel szemben. A nap nagy részében az ágyban ült, a karjaival támasztva meg elfonnyadt testét, és a tekintetét az előtte levő falra szegezve a semmibe bámult, vagy a plafont nézte. Időnként hirtelen pánik tört rá, és szűnni nem akaró görcsös köhögéstől véres, fehér hab tört elő a szájából és az orrlyukaiból.

Klári ezzel szemben egy tömör húsdarab volt. A Dunán átívelő Lánchíd egyik pilléréhez hasonlított.

Valójában rettegést keltett az épület lakóinak szívében. A feje apró volt, mintha csak egy utólagos gondolat lett volna, és úgy tűnt, egyáltalán nincs nyaka. A haját katonásan rövidre vágta, az arca szokatlanul kicsi volt, arányban apró fejével, míg vastag karjai túl rövidnek tűntek a testéhez képest. A tenyereit és húsos ujjait mindig szélesre tárta, mintha szüntelenül készen állna arra, hogy elkapjon bárkit, aki a hatósugarába kerül. Azt beszélték, hogy a házfelügyelői állását és az első emeleti lakását a bérházban az önkormányzati jóléti szolgálattól kapta, miután egy sor patáliát rendezett. Nap mint nap megjelent a hivatalnokok irodáiban, üvöltött, mint egy őrült, szétverte a könyvespolcokat, a földhöz vagdosta magát, rúgkapált, és kifordította a szemeit, amíg úgy tűnt, hogy elveszti az eszméletét. Ha nem sikerült eléggé lenyűgöznie őket, akkor megkétszerezte az erőfeszítéseit.

A tombolása csúcspontján felborított egy íróasztalt, és megverte a mögötte ülő titkárnőt. Klári dührohamában a magasba emelte a nőt, miközben az még mindig a székén ült, majd kidobta a szerencsétlent egyenesen a folyosó közepére. A követelései azon az állításon alapultak, hogy törvényileg mindenhez joga van, és ezt a refrént ismételgette újra meg újra. Azt állította, hogy a drága, szerencsétlen férje feláldozta magát a szeretett hazáért, amikor a Nagy Háborúban tizedesként szolgált a hadseregben; sár- és vérfolyamokon kúszott keresztül, a saját ágyújától megsebesülve. Mert rettenetes balszerencséjére a szél hirtelen megfordult, egyenesen az arcába fújva az ágyú mustárgázát.

Klárinak évekig sikerült elkerülnie a súlyos büntetést, amely a titkárnő elleni támadás miatt várt volna rá. A háború előestéjén, közvetlenül azután, hogy Magyarország a németek oldalára állt, minden kormányhivatalban átfogó tisztogatásokra került sor. Az újonnan kinevezett tisztviselő, akire Klári ügyét bízták, egyenesen a szemétkosárba dobta az aktát, és a gonosz zsidó hivatalnok elleni határozott – és példaértékű – fellépése elismerésének és megbecsülésének jeléül lakással és állással jutalmazta meg. De Klári még azután sem végzett, hogy a kívánsága beteljesült, és folytatta a terrorizálást – csak most már az épület lakóival – minden ügy miatt. A tevékenysége csúcspontján, az október 15-i nyilas puccsot követően, rendelkezett arról, hogy az épület kapuit minden este hét órakor bezárják, és másnap reggel hét óráig senki sem léphet be vagy ki rajtuk.

Azt is világossá tette, hogy lesben áll mindenkire, aki szembe mer szállni a döntésével. Az uralmának megerősítésére és az elszántságának illusztrálására néhány havonta rituálisan levágott egy kövér disznót, amelyet a fővároshoz közeli kis faluban élő családjától kapott ajándékba. Miután a még élő állatot az épület kikövezett belső udvarára vonszolta, megkötözte és az oldalára lökte, széthúzva a lábait, majd a felsőtestével leszorította. Aztán a disznó borzalmas visítása közepette a hosszú kést valahova az állat szívének közelébe szúrta, és lassan addig forgatta, amíg a szerencsétlen keserves kínok között el nem pusztult.

Aztán felhasította, és hosszú órákon át tisztogatta a beleket, miközben rekedt, fenyegető hangján teli torokból énekelt. Aprólékosan feldarabolta a disznót, lefejtette a zsírpárnás bőrt a füstöléshez, és ledarálta a hatalmas mennyiségű húst, hogy azt a belekbe töltve kolbászt és felvágottakat készítsen.

A gyönyöre akkor érte el a csúcspontját, amikor végül a petróleumtűzhelyen serpenyőben megsütötte a hosszú ideig alvasztott disznóvért, tojást és pirított hagymát téve hozzá, majd megetette vele rokkant férjét, és bőkezűen szolgált fel belőle egyetlen fiának, Ernőnek.

Mindezt az épület lakóinak tiltakozása, és közülük is főként a zsidók undora ellenére. Hogy a sértést tovább tetézze, a disznóvágási szertartásra mindig sábeszkor került sor.

Ernő volt az egyetlen, akitől Klári félt. És jó okkal. Egyszer rajtakapta, hogy az egyik dührohamakor éppen a férjét, Misit verte. Bár az eset már régen történt, de Ernő már akkor is elég nagy volt ahhoz, hogy elsöprő erejű ütést mérjen a mellkasára, amitől a nő percekre eszméletét vesztette.

Ernő is óriási termetű volt, majdnem kétszer akkora, mint apja, a negyvenes éveiben járó agglegény, és a szüleivel lakott az első emeleten, az épület bejáratának közelében. Gyermekként elszakították tőle az apját, aki helyett egy ágyhoz kötött rokkantat kapott vissza. Ernő a nap nagy részében az utcákon kóborolt, és folyton csetepatékba keveredett – a legtöbbször azért, mert visszavágott, amiért a környékbeli gyerekek azzal szidalmazták, hogy az anyja egy kurva. Előbb-utóbb minden munkából elbocsátották, amit elvállalt, holott ő volt a család fő kenyérkeresője.

Az a szóbeszéd járta, hogy egyszer feleségül vett egy falusi lányt, akit elhozott a nagyvárosba. Az emberek gyakran azt hitték a nőről, hogy a kishúga. Amikor nem találta a helyét az új családban, a nő gyorsan elszökött, és visszamenekült a szüleihez. Hamarosan onnan is eltűnt, és a holttestét a falu közepén folyó patakban találták meg. A halálának okát sosem sikerült tisztázni.

Ernő állandóan részeg volt. Senki sem látta józanul azóta a nap óta, amikor a lány eltűnt, illetve a trolival történt szerencsétlen baleset óta. Egy szintén félig részeg szemtanú a nyomozás során elmesélte, hogy egy esős reggelen, amikor az utcák sűrű ködbe burkolóztak, Ernő egy külvárosi kocsmából jött ki. Miután megtett néhány tántorgó lépést, hirtelen egy trolibusz tűnt fel a sarkon, és elütötte. Messzire elrepítette, majd az útját folytatva a sorsára hagyta Ernőt. Végül parasztok találtak rá, ökrös szekérre rakták, és kórházba vitték.

A teste eltorzult. Elvesztette néhány metszőfogát. Az arcát mély sebhelyek barázdálták, és az egyik szemhéja félig csukva maradt. Az alsó ajkát hanyagul varrták össze, ezért beszédhibás lett. Gyakran hangosan szörcsögött, miközben a nyál fékezhetetlenül folyt a szájából. A bal karja görbe maradt és jókora hasa fölé hajlott. A jobb lábát ért sérülés miatt állandóan sántított, és járás közben ide-oda billegett.

Finoman szólva is ápolatlan volt: a haja fésületlen, hosszú és vad, zsíros és csomókba tapadt. Mindig ugyanazt a kifakult zöld pulóvert viselte, amelyet foltok megszámlálhatatlan árnyalatai borítottak, és alóla gyűrött inggallér lógott elő. Olyan szagot árasztott, mintha sosem fürdött volna. Az emberek megborzongtak és elmenekültek, ha a közelébe vetette őket a balszerencse.

Még a kocsmában is, ahol a napjai és az éjszakái nagy részét töltötte, mindig egyedül ült az egyik sarokban. Senki sem törődött vele, és ő ezt kedvére valónak találta. A kocsmáros a két fia segítségével többször is kipenderítette, arra hivatkozva, hogy nem fizette ki az adósságait, és a jelenléte elűzi a többi vendéget. Ernő azonban mindig visszatért, könyörögve a tulajdonosnak, aki arra kényszerítette, hogy egyre többet fizessen az italokért. Nyugtalan kábulatban ült a kis kerek asztalnál, lehajtott fejjel, tátott szájjal, úgy szuszogva, mint egy mozdony.

Aztán fél szemmel kezdett felfigyelni a körülötte zajló furcsa eseményekre. Feltűnt neki, hogy a kocsma néhány visszatérő látogatója hirtelenjében új, frissen vasalt egyenruhában parádézott, és még gömbölyded, kiöltözött nők is kísérték őket. Egyre gyakrabban látta őket, és két kézzel szórták a pénzt.

Hirtelen egyik napról a másikra változáson ment át. És nem is akármilyen változáson, hanem forradalmin. Összeszedte magát, megfürdött, rendbe hozta a megjelenését, és gondosan felöltötte új, fekete egyenruháját. A lábára fényesen csillogó, fekete csizmát húzott. A bőr derékszíjat megszorította a pocakja körül, felvette az új sildes sapkát, és különös gonddal felkötötte a karjára a piros-fehér-zöld szalagot, rajta a nyilaskeresztes jelvénnyel.

Felegyenesedett, lassan mély levegőt vett, belenézett a tükörbe, megcsodálta az új külsejét, teljes magasságában kihúzta magát, és kiment az utcára.

Rendkívül büszke volt magára, és igyekezett leplezni a bicegését, miközben elhaladt az anyja, Klári tátott szája és tágra nyílt – egy tehénéhez hasonlatos – szemei előtt. Felkereste a borbélyt, aki rövidre vágta hosszú, csapzott sörényét, és rendesen meg is borotválta. Amint kilépett a borbélytól, a sérült karját a testéhez szorította, és magabiztosan lépkedett az éjszakai műszak felé, hogy a nyilas milícia rohamosztagosaként szolgálatra jelentkezzen.

Ezek voltak 1944 őszének utolsó napjai. Ernő bátran küzdött a hűvös széllel, és boldogabb volt, mint valaha. Sosem tapasztalt még ilyen érzést. Olyan volt, mintha újjászületett volna. Mintha valami felsőbb hatalom avatkozott volna be az életébe, és azóta minden simán menne neki.

Eszébe jutott, hogyan jelentkezett kezdetben nap mint nap a milícia irodájában. Próbálta meggyőzni a sorozótisztet, hogy elhanyagolható fogyatékossága ellenére is szeretné – sőt, követeli – érvényesíteni a jogát és kötelességét, hogy szolgálja a magasztos célt, amely az ország megszabadítása a zsidó csapástól, a föld megtisztítása annak mocskától, és az elnyomott, becsületes és tisztességes magyar polgárok teljes hatalmának visszaállítása.

Emellett a nyilas képviselő ámuló szemei előtt még arra is megesküdött, hogy megbosszulja apjának az előző Nagy Háborúban nemzeti hősként elszenvedett súlyos sérelmét, amelyet a háborús uszítók, fegyver- és emberkereskedők, az átkozott, lázadó zsidók okoztak, akik éppen erre a célra fogtak össze szerte a világon.

Dühében üvöltött és morgott, a földhöz vagdosta magát és rúgkapált, úgy forgatta a szemeit, hogy azok majdnem kiszakadtak az üregükből, és nem volt hajlandó felállni, amíg nem teljesítették a követelését. Amikor ez nem vált be, hirtelen talpra ugrott, torkon ragadta a toborzó parancsnokot, a levegőbe emelte, a falhoz szorította, az arcába vicsorgott, és nem engedte el, amíg az jóváhagyólag alá nem írta a dokumentumot.

Amint megérkezett az alakulat parancsnokságára, utasítást kapott, hogy csatlakozzon egy kisebb csapathoz, amely nagyszabású rajtaütésre indult: be akarták gyűjteni a zsidónegyeddel szomszédos Dohány utcában bujkáló zsidókat. Az erőket géppisztolyokkal vagy vastag, súlyos furkósbotokkal szerelték fel. Ernőt az utóbbi alakulathoz osztották be, és azonnal egy nehéz furkósbotot nyomtak a kezébe. A parancsnok bocsánatkérő kuncogással emlékeztette, hogy még nem végezte el a katonai alapkiképzést, és nyilvánosan kigúnyolta azzal, hogy azt mondta: Ernő és a furkósbot tökéletes párost alkotnak. Az alakulat többi tagja hangos nevetésben tört ki.

A Dohány utcába érve a rohamosztagosok már azelőtt kiugrottak a katonai teherautóból, hogy az megállt volna, és futás közben üvöltve megrohanták az első épület bejáratát. Ernő a nyomukban loholt. Mire utolérte őket, már betörtek az első lakásba, ellepték a szobákat, és még a kanapé párnái alatt is rejtekhelyek után kutattak. Mindent felforgattak: a takarókat, a szőnyegeket és a szekrényeket. Fent és lent is körülnéztek, nem hagytak ki egyetlen sarkot sem, és úgy tűnt, alaposan ismerik az ellenség álcázási trükkjeit. Végül felfedeztek egy idős házaspárt, akik a hálószobájukban rejtőztek, a nagy franciaágy alatt, dermedten a rémülettől. Úgy rángatták ki a szökevényeket, mint egy pár csizmát, és rájuk dörrentek, hogy álljanak fel velük szemben.

– Hol bujkálnak a többiek? – kiáltotta az alakulat egyik tagja.

– És ne merészeljetek hazudni! – kiabált egy másik.

Amikor nem érkezett válasz, a rohamosztagos egy másodpercet sem vesztegetett tovább, és a szemöldökét felhúzva jelzett az egyik furkósbotosnak, aki már türelmetlenül várta ezt a pillanatot. A feje fölé emelte a furkósbotot, és egy erőteljes ütéssel úgy repesztette szét a döbbent öregember koponyáját, mintha az egy görögdinnye lenne. Mindenki hátraugrott, hogy elkerüljék a szerteszét spriccelő vért. Az öregember a földre rogyott, mint egy homokvár, amelyet elsodort egy nagy hullám. Az öregasszony megtántorodott és elájult. Miközben a földre roskadt, a második rohamosztagos elővette a pisztolyát, és belerepített egy golyót. Az asszony egyenesen a férje holttestére zuhant.

Ernő ebben a pillanatban bukkant fel az ajtóban. Hevesen zihált, és a torka úgy sípolt, mint egy összetört teáskanna. A vérfürdőt látva egy pillanatra elfúlt a lélegzete, majd az egyik társára pillantva hevesen cifra átkot szórt azoknak a mocskos, büdös zsidóknak a fejére, akik a patkányoknál is jobban tudják, hogyan kell elbújni, de azt még inkább, hogyan kell elrejteni a mérhetetlen vagyonukat, amelyet ravaszul az ártatlan, tisztességes magyar polgároktól oroztak el.

– Azok az átkozott dögevő gazemberek! – tette hozzá, nyálát a vérző holttestekre fröcskölve. Hirtelen észrevette, hogy az öregasszony ujján finoman megmunkált gyémántgyűrű csillog. Körülnézett, és miután megbizonyosodott róla, hogy a többiek mind átmentek a szomszéd szobába, lehajolt, és egyetlen gyors mozdulattal lehúzta a gyűrűt az asszony ujjáról. Az idős nő hirtelen kissé megmoccant, és erőtlen nyögést hallatott. Ernő úgy ugrott fel, mintha kígyó marta volna meg. Pánikszerűen meglendítette a furkósbotot, és keményen lecsapott az asszonyra. Aztán zsebre vágta a gyűrűt, és rohant, hogy utolérje az alakulatát.

Eközben a többiek találtak két gyereket a második emeleten, akiket úgy préseltek be a ruhásszekrény mögötti falba vájt fülkébe, akár az ikermagzatokat. A fiú nyolc év körüli lehetett, a lány valamivel idősebb. Gyorsan csattanós pofonokat zúdítottak rájuk, megrángatták a fülüket, fenékbe rugdosták őket, és harsogó nevetés közepette rosszindulatúan rájuk parancsoltak, hogy fussanak az „ólomkatona” után, és ugorjanak be a rájuk váró „hintóba”, vagyis az épület bejáratánál álló teherautóba.

Ekkor rátértek a feladatuk komolyabb részére: a lakás kimerítő átkutatására. Mindent elloptak, amire csak rábukkantak. Kisebb tárgyakat dugdostak a zsebükbe, néha ketten is rávetve magukat egy aranylánc két ellentétes végére, és a fenyegető pillantások párbajának végén általában az győzött, akinél az áhított tárgy hosszabbik része volt. Végül néhányan felpakolták a zsákmányt a teherautókra, míg mások futva elindultak a szomszédos lakás felé.

Kora reggel volt, mire átkutatták az utca összes lakását, befejezve a munkát. Felettébb elégedetten becsülték fel a zsákmányt: egy nagy teherautó tele emberekkel, és egy még nagyobb, színültig megtömve rablott holmival. A meggyilkolt embereket senki sem számolta össze.

Amikor Ernő hajnalban hazatért, olyan elhasználtnak és kifacsartnak érezte magát, mint egy rongy. Még sosem használt fel ennyi fizikai energiát. Magában el is csodálkozott azon, hogyan sikerült egyáltalán teljesítenie a feladatot. Végül a tiszta, frissítő levegőt érezve arra a következtetésre jutott, hogy nyilvánvalóan a magasztos cél hozta ki belőle a legjobbat.

Ezek a fickók tudják, hogyan kell dolgozni! – gondolta elégedetten. Igazi profik, rettenthetetlenek, kemények és erősek, pontosan az én ízlésemnek valók!

Az arcán halvány mosoly játszott. Kéjesen megnyalta az ajkát, és elővett a zsebéből egy maréknyi aranypénzt, amelyek közé gyémántokkal kirakott aranygyűrűk keveredtek. Még egy kicsit kotorászott a zsebeiben, aztán felnézett. Úgy vélte, egy árnyékot látott besurranni az épületbe.

Második fejezet

A tizenhét éves Lévy Magda volt az, aki nem sokkal hajnal előtt besurrant a kapun. A kulcs másolatát a férjétől, Jánostól kapta, akihez csak néhány héttel korábban ment feleségül egy ideiglenes rendelet okán, amely előírta, hogy minden tizenhat és negyven év közötti hajadon nőnek a számára kijelölt időpontban jelentkeznie kell a Keleti pályaudvaron, ahol haladéktalanul besorozzák a főváros körüli sürgős erődítési munkálatokhoz.

Apja, István pánikba esve elküldte Magdát egy régi ismerőséhez, hogy találkozzon egy fiatal, egyedülálló, jóképű zsidó férfival, egy kényszermunkással, akit akkor ismert meg, amikor új könyveket osztogatott a nyomda előfizetőinek, ahol dolgozott. Elmagyarázta a lányának, hogy már érdeklődött a fiatalembernél, aki készen állt azonnal feleségül venni Magdát, ezzel megmentve a minap kiadott kényszermunka-rendelettől. Magda leomló menyasszonyi ruhát öltött, és még fényképet is készíttetett magáról a szórványos ágyúzás háttérzajára. István serény barátai a közösség rabbija vezette sietős szertartás során kiállították a házasságlevelet, és megfelelő tanúként szolgáltak a nászhoz. A szertartás után Magda azonnal hazaindult.

A huszonnégy éves, erdélyi születésű Jánost a századával együtt a közelgő orosz ostromra készülve hozták a Budapest körüli erődítmények építéséhez. Jól megtermett, jóvágású fiatalember volt, sima arccal és sűrű fekete hajjal, amelyet még a legzordabb körülmények között is gondosan rendben tartott. A legféltettebb kincse egy kis elefántcsont fésű volt. Ezt mindig testközelben tartotta, ügyesen a mellszőrzetébe tűzve kopott trikója alatt, amelyről senki sem gondolta volna, hogy valaha fehér volt. Azonnal elnyerte mások szívét, elsősorban a lányokét. Még a toprongyos munkaruhában is mindig ügyelt arra, hogy a lehető legjobban nézzen ki.

János tudta, hogyan boldoguljon, és miként szerezze meg, amire éppen szükség volt. Többé-kevésbé kedvére járt-kelt a századában. Soha életében nem fogott ásót a kezébe. Jó kapcsolatban állt a zsidó ellenállás aktivistáival, akik között számos hasznos szakma művelőjéből akadt, mint például fotósok, nyomdászok, pénzhamisítók, zsebtolvajok, művészek, sőt még egy lakatos is, egy hírhedt betörő, aki esküdözött, hogy már visszatért a helyes útra. Ezek a szakértők tudták, hogyan kell hamis iratokat készíteni bárkinek, akinek szüksége van rájuk.

Magda, miután egész éjjel bolyongott, kétségbeesetten rejtekhelyet keresve, hajnal előtt besurrant a szülei házába. Egyik családtag otthonától a másikig járt, majd a város különböző negyedeiben élő ismerőseihez rohant, útközben nagy ívben elkerülve a fegyveres őrjáratokat, de mindenütt határozott elutasítással szembesült.

A családéval szomszédos lakásban élő nyugalmazott rendőrtiszt, Miklós figyelmeztetően megsúgta Magda édesanyjának, hogy megbízható forrásból értesült arról, miszerint a következő éjszaka a nyilasok rohamosztagai rajtaütéseket terveznek végrehajtani a közelben, és talán magában az épületben is. Ezért unszolta őket, hogy távozzanak, és próbáljanak meg valami rejtekhelyet találni. De a riasztás ismét tévesnek bizonyult.

Amikor Magda a lehető legóvatosabban belopózott a házba, megdöbbenve látta, hogy a szülei is ott vannak. Ők szintén nagyon megijedtek a váratlan betolakodó neszezésétől. Miután előbújtak rejtekhelyükről, a fürdőszoba falában kialakított fülkéből, és megnyugodtak, elmagyarázták, hogy úgy döntöttek: ezúttal nem menekülnek el az otthonukból. Már nem volt erejük elmenekülni, ezért elhatározták, hogy itt maradnak, teljes csendben, és elfogadják a sorsukat, bármi történjék is.

Magda megkönnyebbülten felsóhajtott, és kimerülten bement a szobájába. Levette és a padlóra dobta elnyűtt cipőjét, aztán teljesen felöltözve, továbbra is nehéz gyapjúkabátjában bebújt az ágyába. A fejét mélyen a nagy párnába fúrta, amelyet Rózsi nénikéjétől kapott a bát micvájára{3}, egy már rég elfeledett eseményre.

Beszívta az illatát, és visszatartotta a lélegzetét, hogy megpróbálja az emlékezetébe vésni. Félt, hogy eljön a nap, amikor kénytelen lesz megválni szeretett párnájától. Az orrát mélyen belefúrva az ujjai hegyével a neve hímzett, vörös pipacsokkal díszített monogramját kereste.

Óvatosan megsimogatta a hímzés cakkos szélét, azt kérdezve magától, lehetséges-e, hogy a bát micvá ünnepére egy másik korban került sor. Vagy egy másik bolygón. Vagy talán soha nem is történt meg, és az egész csak a képzelete szüleménye.

Beburkolózott a vastag pehelypaplanba, amely szintén ajándék volt, méghozzá a nagyanyjától. A fejét is betakarta, olyan mélyen bebújva az ágyba, amennyire csak tudott, és visszafojtotta a lélegzetét, minden erejével próbálva elűzni az éhséget. Csak arra vágyott, hogy mély álomba merüljön.

Koromfekete sötétségre és teljes csendre ébredt. Nem hallatszott ágyúdörgés, de még egy puskalövés sem. Az utcáról sem szűrődött be kiabálás, és nem robogtak el teherautók. Meglepetten hallotta, hogy esőcseppek dobolnak halkan az ablakon. Megremegett az aggodalomtól, és hirtelen pánikba esve kérdezte magától: mégis mi történt? Talán itt a világvége? A fülét hegyezve próbált elkapni valami aprócska hangot, ami esetleg elkerülte a figyelmét.

Miután az idegei lecsillapodtak, kényszerítette magát, hogy felkeljen az ágyból, és kitapogatta az utat a falak mentén a konyha felé, lábujjhegyen lépkedve a sötétségben. Számlálta a lépteit, mert félt, hogy nekiütközik valaminek, olyan zajt csapva, ami megtörné a kísérteties csendet. A konyhába érve mozdulatlanná dermedt.

Az apja, István, aki egész éjjel a konyhaasztalnál ült, megijedt a lány hirtelen felbukkanásától. Mindketten megkönnyebbülten felsóhajtottak, és Magda csatlakozott az apjához, aki egy fazék pirított hagymával kevert és pirospaprikával megfűszerezett főtt burgonyát nyújtott át neki. A lány elvette a fazekat, és le sem tette, amíg fel nem falta annak teljes tartalmát. A maradékot kitörölgette az ujjaival, amelyeket aztán tisztára nyalt.

– Ezzel már nincs is több – suttogta az apja, megtörve a hosszú csendet.

– Mi nincs is több? – kérdezte Magda.

– Élelmiszerjegy – felelte fojtott hangon István.

Mintha valami súlyos titkot fedett volna fel, halkan elmondta, hogy a hatóságok gondoskodtak számára az alapvető élelmiszerekre szóló jegyekről, miután rokkanttá vált egy munkahelyi balesetben. De az október 15-i erőszakos puccsot követően, amikor a nyilaskeresztes gyilkos fasiszták átvették a hatalmat, ennek vége szakadt. Azt állították, hogy a harcoló alakulatok és a biztonsági erők a legfontosabbak, és az ország összes erőforrására szükségük van. Ezért minden állampolgárnak kötelessége volt odaadóan és áldozatkészen támogatni a küldetést.

– Nekünk, zsidóknak még a pékségek közelébe menni is tilos – folytatta halkan.

Magda felállt, és szeretetteljesen átölelte az apját, áthajolva a válla felett. Arcát a férfiéhoz szorítva halkan megszólalt:

– Miért? – kérdezte. – Mi a bűnünk? Mit vétettünk?

– Egyetlen bűnt vagy vétket sem követtünk el – suttogta István. – Már eddig is a kötelességünkön felül teljesítettünk. Mindenünkkel segítettük az államot, feláldoztuk magunkat az összes háborújában, és most mindenért minket hibáztatnak.

Magda érezte, hogy a könnyei lassan alácsorognak és megnedvesítik az apja arcát, ezért a kézfejével letörölte őket. Aztán zavartan felegyenesedett, és elindult vissza a szobájába.

Miután két napon és éjszakán át lapultak az otthonukban szinte teljes csendben, kifogytak az élelemből. Csüggedtség és komorság telepedett rájuk. Ahogy apadt az erejük, egyre elkeseredettebbé váltak, képtelenül arra, hogy bármin is változtassanak. Minden kaput, ajtót és ablakot az arcukba csaptak; minden oldalról bekerítették őket.

Számos veszekedés és dühkitörés után Magda és az édesanyja, Mirjam megesküdtek, hogy ismét kezükbe veszik a sorsukat. Hogy kimennek, és az utcákat járva nem adják fel, amíg nem találnak valami ennivalót. István, úgy érezve, vereséget szenvedett, csak nézte, ahogy elmennek, és a kezét tördelve érthetetlenül hebegett.

Magda és Mirjam elővigyázatosan levették a sárga Dávid-csillagos jelvényeket a kabátjukról, és a zsebükbe rejtették. Aggódó pillantásokat váltottak, úgy érezve, mintha bűntársak lennének.

Az épületen kívül golyók repkedtek, belemélyedve a falakba, és éles tégladarabokat szórva szét a fejük fölött. Katonai járművek robogtak őrjöngve minden irányba, és állandó, fülsértő fékcsikorgás hallatszott. Pánikba esett polgárok futottak az életükért a felrobbanó aknagránátok között.

Néhány sikertelen óra után anya és lánya úgy döntöttek, szétválnak, hogy megduplázzák az erőfeszítéseiket és a siker esélyét. Megállapodtak abban, hogy akinek sikerül élelmet találnia, az a leggyorsabban hazamegy, nem várva meg a másikat.

Az éhes és kimerült Magda céltalanul, szinte négykézláb mászva bolyongott. Az épületek falába kapaszkodva haladt előre, akár egy gyík. Gyakran megpihent, a hátát egy-egy sarokhoz szorítva, és a tekintete ide-oda cikázott, mint egy elkeseredett ragadozó madáré, amely mindenáron táplálékot akar találni. Aztán a figyelme az aggódó emberek felé fordult, akik kábán szaladgáltak a romos utcákon. Néhányan kis csoportokba tömörültek, és óvatosan suttogtak, próbálva kifaggatni a többieket, tudják-e, hol lehetne egy kis élelemhez jutni. Néhányan hangosan elgondolkodtak azon, vajon üzemel-e valahol még egy pékség.

Sajnos már egyetlen pékség sem volt nyitva. Páran káromkodni kezdtek, vádaskodóan azt kiabálva, hogy a zsidók tehetnek a helyzetükről, majd – mintha egyeztettek volna egymással – egy ismert gúnydalt kezdtek énekelni, és minden versszak végén kórusban zengték a refrént: „A mocskos zsidóknak még az emlékét is végképp eltörölni, szolgáikkal, a bolsevikokkal együtt!”

Magda szürkületkor ért haza, úgy vonszolva magát, mint egy megvert, farkát behúzott állat. Csak arra vágyott, hogy kényelembe helyezhesse meggyötört testét a rejtekhelyén, és elűzze az éhségét. De a lakásuk ajtaja előtt pörkölt illatát érezte, amelynek ízét már rég elfelejtette. Amikor besurrant a konyhába, odabent a szülei nem tudták elrejteni ragyogó mosolyukat. Az anyja a szája elé kapta a kezét, a szeme csillogott az örömtől és a büszkeségtől.

Mirjam, igyekezve halkan beszélni, alig visszafojtott izgalommal elmesélte, hogy mialatt az utcákon kóborolva már kezdte feladni a reményt, hirtelen egy térre ért, ahol hullámzó tömeg küzdött vadul lökdösődve valami körül, de ő nem látta, mi lehet az. Arra gondolva, hogy talán végre talált valamit, teljes erejéből, az elsőséget követelve belevetette magát a tömegbe, akár egy félelmetes oroszlán a zsákmányt legyűrő falkába. A kör közepén emberek látszottak, akik épp feldarabolták egy aknagránáttól eltalált ló tetemét.

A többiekhez hasonlóan ő is a kör középpontja felé nyújtotta a karját, és tovább tört előre a tömegben, dühödten azt ordítva, hogy dupla adagot érdemel az állatból, mivel a két fia már több mint két éve szolgálja a szeretett hazát, távoli frontokon harcolva az átkozott oroszok ellen. A beszámolójának ezen részéhez érve Mirjam megzabolázta a szóáradatát, próbálva visszatartani a nevetést, majd hozzátette, hogy siránkozni kezdett, amiért több mint egy éve nem hallott a fiairól, és azt sem tudja, élnek-e még.

Magdának kóvályogni kezdett a feje, és émelygés hulláma söpört végig rajta. A mardosó éhsége ellenére berohant a szobájába, leült az ágyára, és az arcát a kezébe temetve próbálta visszafojtani a zokogást. Miután összeszedve magát visszasétált az előszobába, hirtelen halk, félénk kopogás hallatszott a bejárati ajtó felől.

A jégvirágos üvegen egy német tiszti sapka széles árnyéka tűnt át. A tiszt gyors mozdulattal levette a sapkáját, és suttogva arra kérte őket, hogy nyissák ki az ajtót. Magda azonnal felismerte: János volt az. Német tiszti egyenruhába öltözve, az övébe tűzött szolgálati pisztollyal surrant be. Mindenki döbbenten mozdulatlanná dermedt. János egy szót sem szólt, csak állt ott huncut mosollyal.

István törte meg a csendet, csodálkozás és düh keverékével szemrehányást téve neki.

– Mit keresel itt ebben a szörnyű egyenruhában? Majdnem szívrohamot kaptam tőled!

János mosolya lassan elhalványult. Elmesélte, hogy a társaival lázadást szerveztek, majd összehangolt támadást hajtottak végre a gyűlöletes magyar parancsnokaik és azok felettese, a vérszomjas német tiszt ellen.

– Elintéztük őket, ahogy azt kell – mondta. – Teljesen kivontuk őket a forgalomból. Aztán betörtünk az alakulat raktárába, elhoztunk mindent, amit csak tudtunk, és futottunk az életünkért.

Miután a társai távoztak, János hátramaradt, hogy levegye a német tiszt ruháit, és magára öltse őket, mivel úgy vélte, ez megkönnyítheti a menekülését. Végül igaza lett, és most már biztonságban volt.

Miközben a többieknek tágra nyílt a szemük a döbbenettől, János egyenként elővette a hátizsákjából a zsákmányt, és büszkén az asztalra tette: almaszósz- és fehérbabkonzerveket, liszteszacskókat és aszalt birsalmát. Mentegetőzött, amiért ennyire megijesztette őket, majd az elnézésüket kérve visszavonult Magda szobájába, ahol győzedelmes büszkeséggel keveredő undorral vette le a német egyenruhát.

Az arca elkomorodott, ahogy gondolatban újra lejátszotta a nap eseményeit. Leült az ágyra, és megforgatta a kezében a német pisztolyt, aztán könnyedén megsimogatta, és sietve elrejtette a csomagja aljára. Felvette a civil ruhát, amelyet a raktárból való menekülés közben kapott fel.

Miközben felállt, Magda meglepte azzal, hogy belépett a szobába, és nekitámaszkodott az ajtónak, addig nyomva, amíg be nem csukódott mögötte. Odament hozzá, és megállt előtte. Hevesen a szemébe nézett, átkarolta a derekát, magához húzta és odasimult hozzá. A férfi mellkasára támasztotta arcát, de egy szót sem szólt.

János mindkét karjával átölelte a derekát, lassan hátrább tolta, és az ágyra emelve a hátára fektette. Bár nem értette, mit akar tenni a férfi, Magda úgy ment bele, mintha csak erre a pillanatra várt volna. János úgy vetette rá magát, mint egy állat, amelyik fel akarja falni. A nő alá húzta a párnát, és levette róla az alsóját. Aztán kicipzárazta a nadrágját, a karját Magda válla alá dugta, és a könyökére támaszkodva a két tenyere közé fogta a nő fejét. Amikor Magda kinyitotta a száját, a férfi rátapasztotta az övét, és a teljes testsúlyával ránehezedett. Összepréselődött János alatt, és szétterpesztett lábaival úgy érezte, mintha megbénult volna. Beszívta a férfi testének éles szagát. Kábának és mámorosnak érezte magát. Tetszett neki ez a még sosem tapasztalt érzés. Az érzékei felbolydultak és kiélesedtek, miközben a teste megvonaglott a férfi alatt. A lélegzete elakadt, és éles fájdalmat érzett. Halk kiáltást hallatott, és mozdulatlanná dermedt, mintha Lót sóbálvánnyá változott felesége lenne. Visszafojtotta a lélegzetét, és azt kívánta, bárcsak sose érne véget ez a pillanat.

Megkönnyebbülés és boldogság árasztotta el, amikor rájött, hogy egyáltalán nem fél. Mosoly ült ki az arcára, és melegség árasztotta el a testét. János ernyedten feküdt rajta, akár egy üres cementeszsák. Átkarolta a férfi nyakát, és a tarkójára szorította a kezét. Aztán lassan ellazította a karjait, és János lecsúszott mellé. Magda csukott szemhéja alól könnyek csordultak elő, míg a hímzett mákvirágokba néhány csepp vér ivódott.

* * *

Mirjam összeszedte az ételt az asztalról, és a konyhába sietett, hogy főzzön valamit. Napok óta szinte teljes csendben bujkáltak a lakásban. Lábujjhegyen jártak, ügyelve arra, hogy ne ütközzenek neki a bútoroknak, és ne csapjanak zajt. Suttogva beszéltek egymással, és gyakran kézjeleket használtak. János kicsavarta az összes villanykörtét, arra az esetre, ha valaki véletlenül felkattintaná a kapcsolót. Az idő nagy részét vastag gyapjú- és pehelytakarókba burkolózva töltötték. Néha megpróbáltak kártyázni, de a türelmük hamar elfogyott, miután Mirjam minden alkalommal nyert, nem tanúsítva könyörületet.

Miközben a távolból tüzérségi tűz hallatszott, János kitárta a szívét, és megosztotta a többiekkel a szerettei sorsa iránti aggodalmát. Elmondta, hogy az egyre terjedő szóbeszédek szerint a magyar hadsereg elkezdte összegyűjteni a zsidókat a „felszabadított” Erdélyben, ahogy nevezték, és minden vagyonuktól megfosztva, a legmegalázóbb körülmények között marhavagonokba kényszerítették, majd ismeretlen helyre küldték őket. A leggyakrabban említett végső célállomásuk Auschwitz volt, valahol Lengyelországban. Ott, az egyre megbízhatóbbnak bizonyuló jelentések szerint – tartott egy kis szünetet, hogy mérlegelje, amit mondani készült – a legkülönfélébb módokon legyilkolták őket. Ezek közül a legszörnyűbb az volt, hogy megfulladtak a kifejezetten erre a célra épített gázkamrákban. A holttesteket aztán hatalmas halmokban és óriási krematóriumokban égették el.

– Már a gondolat is az őrületbe kerget – mondta János. – Semmit sem tudok az öcsém sorsáról, akit szintén besoroztak kényszermunkára, de fogalmam sincs, hova vitték. Az egyetlen reményem, hogy az a rengeteg kitüntetés, amelyet apám a Nagy Háborúban szerzett, megmenti a családomat a legrosszabbtól. A kitüntetései közül a legrangosabb a „Nagy Katonai Érdemérem”, amelyet a magyar hadseregben végzett szolgálatáért kapott.

Hosszú időre elhallgatott, majd halkan, szinte suttogva kitört, és bevallotta, hogy látva, milyen barbár, gyalázatos módon viselkednek a buzgó magyar hatóságok a sátáni németek irányítása alatt, ebben ő maga sem hisz – miután a saját szemével nézte végig szörnyű tetteik egy aprócska töredékét: nőket, gyerekeket és időseket vertek agyon, ártatlan embereket lőttek le gondolkodás nélkül, pusztán szórakozásból.

– Azok után, amit láttam, el tudom hinni a szóbeszédeket… – fejezte be végül alig hallhatóan. Az arckifejezése komorrá, szinte ijesztővé vált, és mormogva hozzátette, hogy mélyen megrendült az emberekbe vetett hite.

István próbálta bátorítani, mondván, biztosan figyelembe veszik majd az apja kitüntetéseit, és hogy ebben az országban vannak törvények. Erre mi sem jobb példa, mint hogy őt is elismerték rokkantnak, mert a nyomdai munkája során súlyosan megsérült, amikor egy óriási papírtekercs ráesett a lábára, és mindkét térdét eltörte.

– Számos vizsgálat és bürokratikus akadékoskodás után megfeleltem minden kritériumnak, hogy súlyosan rokkantnak minősítsenek – mesélte. – Aztán mentesítettek a kényszermunka alól is, mint minden más rokkantat. Ráadásul a közelmúltig alapvető élelmiszerekre szóló jegyeket is kaptam.

János türelmesen, bólogatva hallgatta. Lassan újra feléledt benne a remény a szerettei iránt. De hamarosan egyre nyugtalanabbul kezdett járkálni a lakásban. Mindenkivel szemben elvesztette a türelmét, és a frusztrációját főleg Istvánon vezette le, aki hirtelen olyan hiszékenynek és naivnak tűnt számára, mint egy kisgyerek. Még meg is rótta, mondván: nem érti, hogy lehet képes a nap nagy részét a kényelmes karosszékében szunyókálva tölteni.

Időközben a levegő egyre fagyosabbá vált. Az ősz egy szempillantás alatt véget ért, átadva helyét a kegyetlen télnek. Magda és János az idő nagy részét az ágyukban összegömbölyödve töltötték. Ez akár még kellemes is lett volna, ha meg tudtak volna feledkezni a mardosó éhségről.

Harmadik fejezet

Odakint jégeső tombolt. A jégdarabok olyan hanggal csapódtak a zárt redőnyökhöz, akár a forró olajon szétpukkanó pattogatott kukorica. A mennydörgés és a villámlás lassan alábbhagyott, majd elcsendesedett, puha hónak adva át a helyét. Az ablakok bepárásodtak a leheletüktől, miközben a szobát sötétség töltötte be. A fagyos levegő csípte az arcukat és a bőrük legapróbb szabadon hagyott felületét is.

A negyedik napon, amikorra az élelmiszerkészleteik kimerültek, mielőtt a hajnal első fénye felderengett volna, János elővette a rejtekhelyéről a német egyenruháját és a hosszú kabátját. Miután befejezte az öltözködést, az övébe dugta a pisztolyt, aztán újra előhúzta, ellenőrizte, töltve van-e, határozott mozdulattal hátrafeszítette a kakast, és a plafon felé fordítva elcsettentette a fegyvert. Lendületesen, szakértő módon betöltött egy töltényt, és felvette a széles, félelmetes tányérsapkát.

Magda az ajtóban állva bámulta, és nem hitt a szemének. János, még mindig az iratait lapozgatva, kiment az előszobába, és közölte Magda döbbent szüleivel, hogy nem ülhet tovább tétlenül, és nem várhat, amíg mind éhen halnak.

Minden további késlekedés nélkül, a válaszukat meg sem várva kisurrant az ajtón, és megígérte, hogy bármi történjék is, hamarosan visszatér valami ennivalóval. Mindhárman elképedtek, és csak Mirjam sziszegett a fogain keresztül annyit:

– Sok szerencsét!

És figyelmeztette a fiatalembert, hogy ne vállaljon túl nagy kockázatot.

A hóvihar elállt, de a kinti elkeseredett harcok csak fokozódtak, és majdnem elérték a városközpontot, mielőtt ismét visszaszorultak volna a külvárosba. A nyilas rohamosztagosok is egyre elszántabban ténykedtek, és az éjszakai rajtaütések váltak a legfőbb módszerükké. A vakmerőségük és a kegyetlenségük nem ismert korlátokat: áttörtek minden gátat, ledöntöttek minden akadályt, minden határt lábbal tiportak. A pokol kapui szélesre tárultak.

Most már a nap és az éjszaka minden órájában folyamatosan gyűjtötték be a zsidókat, mint akik az elvesztegetett időt próbálják behozni. Megszállottakként rángatták ki az áldozataikat a sötét, eldugott zugokból, mintha az lenne a küldetésük, hogy megtalálják és eltakarítsák őket, akár a hámecet{4} a húsvét ünnepe előtt; mintha éppenséggel a tíz csapás egyikét akarnák kiirtani.

Egyenként gyűjtötték össze az embereket, és botütések kíséretében a lehető legrövidebb úton levezényelték őket a folyóhoz. Amikor a folyópart túlzsúfolttá vált, néhányukat egy közeli hídra terelték. Ott, brutális ütéseket zúdítva rájuk, megparancsolták nekik, hogy vetkőzzenek le és álljanak sorba. Aztán kettesével összekötözték őket, és hangos fegyverropogás közepette minden pár egy-egy tagját agyonlőtték. A holttestek begördültek a folyóba, nekiütköztek az úszó jégdaraboknak, mélyvörösre festve azokat, majd elsodródtak és lassan elmerültek közöttük.

A zsidókat a folyóhoz kísérő rohamosztagosok egyike Ernő volt, a Szörnyeteg, aki már domináns helyet vívott ki magának, erősítve az alakulat morálját és önérzetét. Mindig ő adta elő a jelenet csúcspontját: kiválasztotta magának az egyik kisebb termetű holttestet, majd gondosan célzott, és „Gól!” kiáltással belerúgta a folyóba, hatalmas ujjongást váltva ki a társaiból, akik már várták e pillanatot, ezért lelkesen fel-alá ugráltak, és izgatottan tapsolva éljenezték őt. Miután végeztek a munkával, fütyörészve előhúzták a pálinkásüvegeket, és újult erővel indultak a következő körre.

Ernő különösen jeleskedett az ízes káromkodásokban, amelyeket őrjöngő dühvel adott elő:

– Az átokverte büdös, mocskos zsidók most végre lehetőséget kapnak, hogy megfürödjenek a szent, tiszta magyar folyóban, és megtisztuljanak!

Elfúló hangon azt is elmondta, hogy a világ legszerencsésebb emberének érzi magát, amiért része lehet ebben a megtiszteltetésben. Alig tudta visszatartani az örömkönnyeit.

Hamarosan, miközben egy csordányi engedelmes zsidót kísért a folyóhoz, akiket a társai a legkisebb gond nélkül gyűjtöttek össze a város különböző negyedeiben, kezdte úgy érezni, hogy túl könnyű a dolga. Az egyszerű munka azt is lehetővé tette a számára, hogy az éjszakai ivászat után aludjon egy keveset a saját otthonában. Gyakran mondogatta, hogy kötelessége a teljes részegségig inni, mert félig berúgni csak felesleges pénzkidobás. Azt is hozzátette, hogy egy olyan egyszerű katonának, mint ő, nincs felesleges pénze, amit elpazarolhatna, ezért egyre részegesebbé vált.

Eközben Magda nyugtalansága az éhség okozta könyörtelen fájdalmaival és gyengeségével együtt nőttön-nőtt. Ismét az utcákon bolyongott, de az erőfeszítései nem jártak eredménnyel. Minden irányból lövések és gránátok robbanásai hallatszottak. Már hozzászokott a hangzavarhoz, sőt közömbössé vált iránta. Gyaloglás közben észrevette, hogy a léptei egyre lassulnak, míg végül megállt, és lekuporodott egy sarokba.

Az ég szürkesége összeolvadt a törmelékhalmokkal és a piszkos hóval. A romokban álló épületek kormos ablakai baljósan rajzolódtak ki. A szétzúzott bejáratok sötéten tátongó kráterekhez hasonlítottak. Azon kezdett tűnődni, vajon hova tűnhettek az emberek.

– Lehetséges, hogy minden remény elveszett? – kérdezte halkan. – Hogyan lehet túlélni ezt a borzalmat? Mennyi nélkülözést, fájdalmat és szenvedést tudok még elviselni? Meddig bírom még az éhség okozta fájdalmat? – Érezte, hogy kiszárad a torka, mintha portengerben fuldokolna. Pánik fogta el, amikor hirtelen rájött, hogy a háború vége még sehol sem látszik.

A tekintete valami ismerős tájékozódási pontot keresve vándorolt, és végül megakadt egy elgörbült utcatáblán, amelyet már csak a gondviselés tartott a helyén. Elhatározta, hogy kibetűzi az utcanevet, és keserű mosoly ült ki az arcára, amikor az erőfeszítése sikerrel járt. Ide-oda forgatta a fejét, próbálva megtalálni azt a kis fedett piacot, ahol az apjával a háború előtt vásárolni szokott. De a piac már nem volt ott. Mindent a felismerhetetlenségig elpusztítottak.

Igyekezett összpontosítani, hogy megtalálja a környék más ismerős maradványait, de semmi sem maradt abból, ami nemrég még ott volt.

Rosszullét fogta el, és a szemei lecsukódtak, ahogy szédülés lett úrrá rajta. Képzeletben maga előtt látta, ahogy egy meleg nyári napon hazatérnek a bevásárlásból, az apja egyik kezében egy nagy fonott kosarat cipel, míg a másikkal az ő kis kezét fogja. Kinyitotta a szemeit. A lehelete sűrű foszlányai a levegőben lebegve elhomályosították a látását.

Újra behunyta a szemeit, és gondolatban felidézte a tökéletes libát, tollától megtisztítva, zománcozott edénybe gyömöszölve, a kosár aljára rejtve. Látta a sárga libazsírt is egy üvegedényben, a burgonyát és a hagymát, a sárgarépát, a zellert és a karalábét, a kaprot és a petrezselymet, gondosan elhelyezve egy fej káposzta és karfiol fölött. Elmosolyodott, mivel hirtelen eszébe jutott az a kis vesszőkosár, amelyet ő vitt, benne az illatos, friss zöldborsóval. Még mindig érezte őket az ujjai között, ahogy a lakásuk ajtaja melletti közös folyosón, egy apró fapadon ülve, a késő délutáni nap meleg fényénél a körmeivel letépte a hüvelyek végét, és a hüvelykujjával kifejtette belőlük a borsószemeket. Hallotta, hogy kopogva aláhullnak a kis fémtálba, ami úgy hatott, mint a színes üveggolyók csilingelése, amelyekkel ő és a barátai oly régen az utcán játszottak.

Hirtelen heves fájdalom tört rá. A teste remegett, és a fogai fékevesztetten vacogni kezdtek. A hideg lassan elviselhetetlenné vált, és Magda teljesen elkeseredett. Egy üres ajtókeretnek támaszkodva pihent még egy pillanatig. Felnézett, és meglátott egy mezüzét{5} az ajtófélfán.

Mozdulatlanul állt, és csak bámulta, amíg az éhség ismét mozgásra nem bírta. Fáradt szemei kétségbeesetten jártak ide-oda, keresve bármit, ami ehető. Letérdelt egy halom friss hó mellé, és enni kezdte. Behunyta a szemét, miközben megtöltötte a száját a jeges hóval, és annak olyan íze volt, mint a libazsírnak. Lassan rágta meg, és nyelvét a szájpadlásához szorítva cseppenként nyelte le az olvadó havat.

Egy kicsit erőre kapva felállt, és folytatta az útját. Az egyik sarkon befordulva olyan látvány tárult elé, amelynek láttán megkérdőjelezte az épelméjűségét. Pislogott, aztán még egy pillantást vetett a járdán álló katonai teherautóra. Katonák álltak rajta, és kenyérvekniket dobáltak minden irányba. Őrjöngő tömeg tülekedett körülöttük lökdösődve, ahogy az emberek minden erejükkel igyekeztek megragadni a kenyereket, amint azok elrepültek felettük. Magda úgy rontott közéjük, akár egy bika, olyan vad erővel lökve félre az útjából a többieket, amilyet még sosem érzett, és ugrándozva, elszántan próbálta megszerezni magának az egyik kenyeret.

A tömegben egy fiatalember felismerte, és gúnyosan megszólalt:

– Mit keres itt Lévy Magda, a zsidó ribanc?

Az őrjöngő tömeg nem figyelt fel a megjegyzésre, de a katonáknak megütötte a fülét. Összenéztek, majd jelezték az egyiküknek, hogy menjen oda hozzá, és követelje tőle, hogy azonosítsa magát. A parancsnok lekiabált a teherautó tetején levő üléséről, hogy ha a nő valóban zsidó, akkor fogják el, és adják át a legközelebbi rohamosztagos őrjáratnak.

– Ők majd elintézik az átkozott tolvajt! – kiáltotta.

A katona kegyetlenül ütlegelni kezdte. A furkósbotjával csapkodta, és úgy tűnt, nagyon élvezi. Hevesen lökdöste Magdát, aki kitántorgott a tömegből. Aztán a sarkon befordulva férfiak és nők, fiatalok és idősek hosszú sorát pillantotta meg, ahogy kopott rongyok alkotta mozgó kupacokként szinte tökéletes csendben haladtak a főutcán. A fojtott zokogásokat elnyomta a rohamosztagosok üvöltése és a habzó szájú kutyáik ugatása. Az utcát bámészkodók tömege határolta, gúnyos szavakat és szitkokat kiabálva, miközben öklüket egyszerre lendítették újra meg újra a levegőbe.

Sokak arcán büszkeség látszott, mintha egy felvonulást néznének boldogan: császári lovasokat, ahogy dübörgő dobok ritmusára lépkednek, olyan képzeletbeli katonai győzelmet ünnepelve, amely egy soha meg nem történt dicső csatának állít emléket.

Magdát a kígyózó menetoszlop felé taszigálták, majd egy rohamosztagos megragadta a kabátja gallérját, és belökte a sokaság közepébe. Kitűnt a többi menetelő közül: bár úgy érezte, a világ összeomlott körülötte, mégis büszkén, egyenes tartással, emelt fővel lépkedett, míg a többiek görnyedten, a fejüket csüggedten lehajtva vánszorogtak.

Gesztenyebarna haja kilógott gyapjúkalapja alól, és a vállára omlott. Most a barna gyapjúkabátja gallérja alá gyűrte, és köré tekerte a régi, megfakult sálat, amelyet egykor az apjától kapott. Aztán becsatolta a dereka körül a vastag bőrszíjat, ami kiemelte telt kebleit, és zsebre dugta a kezét.

Összeszorította az ajkait, a fogát csikorgatva halkan zokogott, és azt mondta magának:

– Ennyi volt. Vége. Feladom. – Azt kérdezte magától: – Hogyan sikerült eddig életben maradnom? Tényleg ennyi volt? Ez vagyok én, ahogy egyenesen a halálba menetelek? – Az ajkai keserű mosolyra húzódtak, miközben próbálta kitalálni, milyen halál felé közeleg: – Hogyan fogok távozni erről a világról? Agyonvernek, lelőnek, vagy vízbe fulladok? „Ki vízben és ki tűzben, ki kard által… ki éhségben és ki szomjúságban… és ki megkövezve…” – Nyomasztotta, hogy nem emlékezett az Uneszáne tojkef ima minden szavára, amelyet nemrég hallott az engesztelés napján. Könnyek kezdtek csorogni a szeméből, amikor hirtelen eszébe jutottak a szerettei: vajon mit tenne János? Mi lesz az apjával? Aztán az édesanyjára gondolva elborzadt: biztosan nem élné túl a lánya elvesztését. Egész életében oroszlánként védte Magdát, és most?

A torka összeszorult a bánattól, amikor eszébe jutott, hogy egyszer sírva jött haza az iskolából, és elmondta az anyjának, hogy az osztályából két cigány fiú megütötte és meghúzta a hajfonatát. Az anyja azonnal kézen fogta, majd egyenesen az egyikük házához rohant vele, és felpofozta a fiút. Onnan a másikhoz siettek, és az anyja őt is megpofozta. Amikor előkerült a fiú anyja, és megpróbálta megvédeni a gyerekét, Mirjam őt is megütötte. Aztán hátat fordított nekik, és magasra emelt fejjel, az öklével a levegőben hadonászva esküdözött:

– Aki egy hajszálat is meggörbít Lévy Magda fején, annak velem lesz dolga! – kiáltotta érdesen. – És azt tanácsolom, hogy senki se próbálja meg!

Magda a vereség szinte elviselhetetlenül keserű ízét érezte, amikor világossá vált számára, hogy nem lesz senki, aki hírt adjon a sorsáról a családjának. Biztosan ki tudják majd találni, gondolta, mivel már mindenki tudott a folyó partján és a csodálatos hidak mentén végrehajtott módszeres tömeggyilkosságokról. A léptei önkéntelenül is lelassultak, ezért az egyik serény kísérőjük erőteljes ütést mért a hátára. Magda feléje fordult, és egyenesen a szemébe nézett. A fiatalember vele egykorú volt, Magda pedig arra gondolt, hogy akár még osztálytársak is lehettek volna. Úgy tört fel benne a harag, akár a forró láva a vulkán mélyéről, és gyilkos pillantást vetett a katonára. A döbbent ifjonc akaratlanul is hátrahőkölt, és a következő ütése félúton megállt. Inkább hangos kiabálásban, fenyegetőzésben és szitkozódásban tört ki, hogy könyörtelenül elveri, ha nem indul el azonnal, és nem tartja az iramot.

A következő pillanatban Magda felháborodása átadta helyét annak a sziklaszilárd elhatározásnak, hogy az első kanyarban elmenekül, és bármi áron, de menti magát. Az állkapcsa megfeszült. Körbepillantott, és úgy ökölbe szorította a kezét, hogy a körmei fájdalmasan belemélyedtek a tenyerébe. Ügyesen befurakodott a menetoszlop közepére, és az utat tervezgetve kezdett kissé lemaradni. Az egész teste megfeszült, akár egy erőteljes rugó. Az őrök nem vették észre, de aztán – megdöbbentő időzítéssel – hátranézett, és a tekintete találkozott egy idősebb rendőrével, aki utóvédként szolgált. A többiekkel ellentétben ő kimerültnek tűnt, mintha belefáradt volna a háborúba, és már jó ideje elege lenne a munkájából. Az arckifejezéséből úgy tűnt, hogy rájött, mire készül Magda, de nem tett semmit.

Amikor egy közeli sikátorhoz értek, a férfi odasúgta neki:

– Most! Rohanj!

Magda, mintha puskából lőtték volna ki, előrontott a sorok közül, és olyan gyorsan futva, ahogy csak tudott, eltűnt a sikátorban.

A menetoszlop túlsó végén Ernő unottan bandukolt. Bár meglehetősen ittas volt, mivel még nem józanodott ki az előző éjszakai mulatozás után, mégis észrevett egy ismerős árnyékot kimenekülni a sorok mélyéről. Hirtelen fájdalom nyilallt a szívébe, és szégyenkezett egy kicsit. Nagy nehézségek közepette színleg dühös pillantást vetett az utóvédként szolgáló rendőrre. Az válaszul gyors ütést mért egy idős asszony hátára, aki szintén lelassította a lépteit.

Magda épületek törmelékein ugrált át, kiégett autók között csúszkált, kidőlt fák, kicsavarodott korlátok és csövek alatt kúszott, és minden erejével az otthona felé tartott. Végül felismert egy ismerős helyet az út mentén. Megtorpant, és eszébe jutott, hogy valahol a közelben van az a keskeny, rejtelmesen sötét sikátor, amelyet mindig elkerült, mert gyerekkorában rettegett tőle.

De most már nem.

Döbbenten tapasztalta, hogy az itteni épületek alig sérültek meg, a legtöbbjük épségben maradt. Új lendülettel futott tovább, de a semmiből egy alacsony, pufók, tíz év körüli gyerek rohant ki az utcára, fenyegető testtartással elállva az útját. Miközben Magda megállt, nehogy összeütközzön vele, a fiú megvetéssel és gúnnyal teli széles mosolya csúfondáros nevetéssé változott, ahogy megszólalt:

– Megszöktél a menetoszlopból, igaz, te büdös zsidó?

Magda úgy szívta be a levegőt, mint egy dühös bika, és a torka mélyéről felrikoltva vadul meglendítette a kezét, majd az öklével egyenesen a szerencsétlen fiú arcába ütött, aki rémülten elhátrált. Magdát megdöbbentette a saját heves védekező ösztöne és ügyessége, amikor látta, hogy a kis zsarnok fogai kirepülnek a szájából, és az orrából vér csordul elő. A fiú a földre zuhant, és továbbgördült, amíg neki nem ütközött az épület falának, aztán hangos, ütemes sikolyokat hallatott, akár egy malac, amelyet épp levágnak.

Magda elrohant, és valami csoda folytán épségben hazaért, ahol az édesanyját és Jánost mélyen magukba roskadva találta. Egy szót sem szólt, még csak rájuk sem nézett. Leroskadt a díványra, és a combjai közé szorította a kezét, hiábavalóan próbálva elrejteni az öklét tarkító vért.

Az anyja felállt, majd egy nedves törülközővel tért vissza, szeretetteljesen a szemébe nézett, és előhúzta Magda kezét, hogy bekötözze. Szikrázó tekintettel, dühvel vegyes aggodalommal a hangjában kérdezte meg a lányától, hogy miért járta az utcákat a sárga csillaggal a kabátján.

János odalépett hozzá, gyengéden megsimogatta a vállát, de nem kérdezett semmit, csak aggodalmas tekintettel, idegesen járkált körülötte. Magda hirtelen könnyekben tört ki, amelyek lassan alábbhagytak, amikor az anyja egy kockacukrot nyomott a szájába, és forró teát adott neki. Akárcsak régen, ha rosszul érezte magát.

Miután végre megnyugodott, Magda szipogva elmesélte, hogy elkapták, és majdnem levitték a folyóhoz, de ennél többet nem mondott. Még hevesebben zokogott tovább. A férje és az anyja elborzadtak, de nem kíváncsiskodtak tovább. Mirjam sajnálkozott, amiért ilyen kegyetlen, önjelölt esküdtektől hemzsegő szörnyű, önkényes bíróság elé állították őket.

János megpróbálta elterelni a beszélgetést a saját „könnyedebb” kalandjai felé, és elmondta Magdának, hogy sikerült felkutatnia néhány barátját a munkaszolgálatból.

– Betörtünk egy nyilas alakulat kis fészerébe, de sajnos csak egy nyomorúságos raktár volt, ahol használt ruhákat tároltak.

Felállt, kiment a szobából, és egy pár szinte új, fekete bőrcsizmával tért vissza. Mosolyt kényszerítve az arcára könyörgött a feleségének, hogy próbálja fel. Magda beleegyezett, de amikor megpróbálta bedugni a lábát a csizmába, a lábujjai valami szilárd, kemény tárgyba ütköztek. Zavartan megvizsgálta a csizma belsejét, és mindkettőből egy-egy tábla svájci csokoládét húzott elő. Hangos nevetésben tört ki, amit a többiek alig tudtak elcsendesíteni. Az egyiket vidáman feltépte, és a többiekkel megosztozva a nyelvére tett egy kockát, ám hirtelen pánikba esve talpra ugrott.

– Hol van a Papa?

Az anyja arckifejezése azonnal elsötétült, míg János, láthatóan kényelmetlenül érezve magát, elfordította a fejét. Magda egyre növekvő rémülettel nézett hol az egyikre, hol a másikra, és amikor nem kapott választ, keresni kezdte az apját. Leguggolt, hogy benézzen az asztal alá, átsietett konyhába, bepillantott a fürdőszobába, és a függöny mögé is bekukucskált, mintha bújócskát játszanának, mint gyerekkorában. A hálószoba bejáratánál egy pillanatra megállt a szíve. Tett egy apró lépést az ágy felé, és ahogy közelebb ért, észrevette az apja arcán a mély karcolásokat, a sötét foltokat és zúzódásokat. A szemei nyitva voltak, csillogva a sötét, lilás, duzzadt karikák közepén. Próbált rámosolyogni a lányára, de Magda ezt csak azután viszonozta szelíden, miután egészen a lábujjáig végigtapogatta a pehelytakarót, megbizonyosodva arról, hogy az apja teste épségben van.

– Annyira örülök, hogy látlak, kicsi angyalkám! Olyan nagyon örülök, hogy látlak… Annyira boldog vagyok… – motyogta. Mozdulatlanul feküdt, csak a szemével követte Magdát.

– Most már jól van – suttogta Mirjam a lánya háta mögött állva –, ma megmenekült! Ma megmenekült! – ismételgette újra meg újra. – És te is! – tette hozzá, és elhallgatott.

Miközben óvatosan leültek az ágyra István mellé, Magda gyengéden megsimogatta a kezét. János is bejött a szobába, halkan leült a sarokban álló székre, és a figyelme egy madár felé fordult, amely épp akkor szállt le az ablakpárkányra. A madár egy pillanatra benézett, majd gyorsan megfordult, lerázott némi havat a farkáról, és a szárnyait széttárva gyorsan elrepült.

János tovább bámult kifelé az ablakon, aztán ismét Magda fáradt szemére és elgyötört arcára pillantott.

Negyedik fejezet

– Ma megmentették az életét – mondta Mirjam suttogva, hogy a férje ne hallja.

– Kik mentették meg? – kérdezte hitetlenkedve Magda. Annyira lefoglalta az apja állapota, hogy elfelejtette mindazt, amin az imént keresztülment.

– Majdnem beleőrültem az aggodalomba, amiért nem értél haza – kezdte Mirjam. – Aztán hirtelen János és két izzadt segítője rontott be az ajtón. Levegő után kapkodtak, teljesen kifulladva attól, hogy a hátukon cipelték az apádat. – Egy pillanatra elhallgatott, vállat vont és összeszorította az ajkait, mintha nem hinné el a saját szavait.

– Mikor? – kérdezte Magda, érezve az anyja aggodalmát.

– Talán két-három órája? – tűnődött hangosan Mirjam. – Olyan borzalmas volt! Látni az arcát, és ahogy nyöszörgött a fájdalomtól, amikor lefektették az ágyra…

– Kik voltak azok az emberek? – kérdezte Magda, tekintetét az anyja szemére szegezve.

– Az egyikük Frédinek nevezte magát, a barátja pedig Zoli néven mutatkozott be. Nagyon siettek, és teljesen elmerültek az imádkozásban, miközben lemostam apád arcáról a rászáradt vért. Amikor befejezték, Zoli elmondta a gajmélt{6}. Frédi még hozzátette: „Ma mindnyájan csodával határos módon megmenekültünk.” Aztán kezet ráztak és elsietettek.

– De mi történt a Papával? Mitől menekült meg? – noszogatta az anyját Magda rettegve.

Mirjam János felé fordult, de ő még mindig az ablakon bámult kifelé. Mivel a férfi nem nézett rá, az asszony felidézte a János által elmondott történetet.

– János megtudta, hogy a többiek be akarnak törni a nyilasok egy kisebb raktárába, abban a reményben, hogy élelmet találnak. Miközben felállították a megfigyelőállást, felbukkant egy fekete autó, ami aztán megállt. A titkosrendőrség járműve volt. A sofőr kiszállt, és besietett a raktárba. Frédi szemügyre vette az autót, és felismerte Istvánt a hátsó ülésen.

– Hogyan került a Papa abba a kocsiba? – kérdezte döbbenten Magda, türelmetlenül csüngve az anyja szavain.

– Miután az apád ágyba került és erőt gyűjtött, elmondta, hogy épp hazafelé tartott, amikor hirtelen néhány verőlegény rontott rá. A földre teperték, kíméletlenül összeverték és megrugdosták. A táskájából elővettek néhány könyvet, amelyeket még nem volt ideje szétosztani, és rengeteg iratot ráztak ki belőlük. Aztán betuszkolták a kocsijukba, azt állítva, hogy ezek a büdös zsidók számára készült hamis papírok, és az irodájukban részletesen ismertetik az ellene felhozott vádakat.

– Milyen iratok, Mama? Miről beszélsz? Mi köze van a Papának ehhez az egészhez? – kérdezte ijedten Magda. Mirjam elhallgatott és Jánosra pillantott, de amikor nem érkezett válasz, halkan megsúgta, hogy ő is csak most értesült minderről. Elmondta, hogy a férfiak egy cionista földalatti szervezet tagjai voltak, és a tevékenységükhöz tartozott a külföldi konzulátusoktól származó, zsidók számára kiállított védelmi okmányok hamisítása. János kuncogott, hogy Frédi, a lakatos és egykori betörő jól ismerte Magda apját, és ő „főzte ki” az esküvőjüket. Zolival kapcsolatban elmondta, hogy művész, plakátfestő, de most okmányhamisításra szakosodott. Magda apja futárként szolgált, és hatékonyan osztotta szét, amit készítettek.