Mogyorósy-Révész Zsuzsanna, Vaskor Gréta

A félelemtől a biztonságig

A megküzdés útjai a mesékben és a pszichológiában

A félelemtől a biztonságig

Copyright © Mogyorósy-Révész Zsuzsanna, Vaskor Gréta, 2026

Szerkesztette: Orosz Ildikó

Felelős szerkesztő: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2026

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-019-2

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

ELŐSZÓ

Miért van az, hogy valaki szinte az első figyelmeztető jelre ki tud lépni egy bántalmazó kapcsolatból, míg más évekig szenved benne? Lehet jó megküzdés a félelem vezérelte megadás, önalávetés? Mikor érdemes menekülni vagy éppen támadni? Egyáltalán, van arra hatásunk, hogy mit teszünk, amikor veszélyben érezzük magunkat? Mitől függ, hogy valaki milyen típusú reakciót „választ”? Mi miatt ragadhatunk le egyetlen mintánál? Változtatható-e tudatosan a megküzdési stílusunk, s ha igen, vajon mi kell ehhez a változáshoz?

Ezekre a kérdésekre keressük könyvünkben a választ a lélektani ismeretek és a mesékből eredő tudás útján.

Általános definícióként azt mondhatjuk, hogy a megküzdés (coping) egy alkalmazkodási folyamat, amely megterhelő körülmények között lép fel. Oláh Attila magyar pszichológus, a pozitív pszichológia kutatójának megfogalmazásában[1] a megküzdés célirányos, szándékos, akaratlagos erőfeszítés az alkalmazkodásra azokban a helyzetekben, amikor a személy úgy ítéli meg, hogy aktuális erőforrásai nem elegendőek egy nehézség megoldására. Ilyenkor a cél a körülmények (problémafókusz) és/vagy a belső állapot (érzelemfókusz) megváltoztatása. A folyamatot egy automatikus stresszválasz indítja be. Sok esetben fedezhetünk fel korán fixálódott, traumák hatására kialakult, reflexesen beinduló, akarattal nehezen befolyásolható válaszmintákat az ismétlődően kellemetlen, kezelhetetlennek tűnő élethelyzetek mögött.

Épp ezért ebben a könyvben az automatikus stresszválaszok jellegzetességeit tekintjük át, egy-egy példával illusztrálva működésüket a hétköznapi életben. Bemutatjuk természetes, ún. adaptív megjelenésüket és a traumák hatására rögzült, gyakran inadekvát reakciót kiváltó változataikat. Arról is szó lesz, hogyan tudjuk mérsékelni ezeknek a reflexes viselkedésmintáknak a hatását, hogyan tudunk újat, megfelelőbbet tanulni, mi segíthet a gyermekkorban rögzült automatikus mintázatok átalakításában. Ehhez nyújt mély inspirációt az az ősi tudás és szimbólumvilág, amelyet a mesék útján ismerhetünk meg.

A könyv felépítését úgy terveztük meg, hogy minden megküzdési módra két nézőpontból tudunk rátekinteni. A pszichológiai háttérismeretek, valamint a való életből vett példák bemutatását követik a meseterapeuta gondolatai, reflexiói, a mesei képek, szimbólumok nyelvén kibontva az adott megküzdési forma jellegzetességeit. A könyv végén pedig mindezekhez kapcsolódó meséket talál az olvasó.

A pszichológus bevezetője

Az élő szervezetet egyensúlyban tartani, egyáltalán életben tartani, nem is olyan egyszerű. Nekünk, akik életünk nagy részében békében és biztonságban élhettünk, nehéz elképzelni, milyen lehet a folyamatos kiszolgáltatottság – például az elemeknek, mások hatalmának, kénye-kedvének. Pedig az emberiség történetének kezdetén sok százezer évig ez volt az alapállapot, és sajnos elég egy háború, természeti katasztrófa vagy akár egy tartós betegség, hogy ez a tapasztalatunk újra élővé váljon.

Idegrendszerünk fontos feladata, hogy folyamatosan monitorozza, mennyire biztonságos körülöttünk a világ. A veszély jelzésére automatikusan bekapcsolnak az életben maradásért felelős megküzdési mechanizmusok. Ma használatos kifejezéssel stresszreakciónak hívjuk azt a reflexes választ, amely másodpercek alatt képes mozgósítani a szervezet energiáit, hogy felkészítse a küzdelemre. A szimpatikus idegrendszer aktiválódása nyomán felgyorsul a szívritmusunk és a légzésünk, nő a vérnyomásunk, kitágul a pupillánk, megemelkedik a vércukorszintünk, hogy izmaink minél több erőt legyenek képesek kifejteni. Mindezzel együtt csökken a félelem- és fájdalomérzetünk, átmenetileg hihetetlen teljesítményre válunk képessé.

Vagyis stresszhelyzetben szervezetünk automatikus reakciója a „gyorsulás”, az energiafelszabadítás, amely képessé tesz az aktív küzdelemre, a harcra vagy a menekülésre, és ezáltal a stresszhelyzet megszüntetésére.

De mi történik akkor, ha nincs esélyünk ezen a módon megszabadulni a szorult helyzetből, azaz kevés az erőnk, képességünk a küzdelemhez, és elmenekülni sem tudunk? Ilyenkor lépnek működésbe azok a túlélési „manőverek”, amelyek lehetővé teszik, hogy mindaddig kibírjuk, átvészeljük a megterhelő hatásokat, amíg mód nem nyílik a megoldásra.

Selye János, magyar származású kutató már az 1930-as években leírta a stresszreakció fázisait, az általános adaptációs szindrómát.[2] Mindannyian képesek vagyunk valameddig tolerálni a ránk nehezedő nyomást – a kérdés az, hogy meddig. Az időtartam függ a helyzet nehézségétől, de az átélő edzettségétől is. Minél éretlenebb, tapasztalatlanabb, védtelenebb valaki egy adott szituáció kezelésében, annál hamarabb kimerül a szervezete, elfogynak az energiatartalékai, a nyílt küzdelem vagy menekülés helyett kénytelen másféle módon megküzdeni.

Széles körben ismert az a válaszreakció, amelyet megdermedésnek, lefagyásnak nevezünk. Ez akkor lép életbe, amikor eredménytelen az aktív cselekvés (kevés az erő, az energia vagy a tapasztalat), és elmenekülni sem lehet. Például, amikor egy ragadozó elkapja a prédaállatot, a lefagyás akár életmentő is lehet. „Holtnak tettetve” magát, az áldozatnak esélye nyílik arra, hogy a támadó békén hagyja és másik zsákmány után nézzen. A freezing-reakciónak ez az evolúciós előnye.

Szintén a túlélést szolgáló viselkedés a fájdalom kifejezése (sírás, segítségkérés, könyörgés) – ennek a tudatos vagy tudattalan célja a támadó együttérzésének felkeltése. A csecsemő sírásával éri el, hogy szükségleteit kielégítsék, azaz életben maradjon és fejlődhessen. Hasonló mechanizmuson alapul a kérlelés is, amikor azt fejezi ki vagy érezteti valaki, hogy gyenge, szerencsétlen, gyámoltalan vagy beteg, azaz segítségre szorul. Az erősebb fél empátiájának felébresztése életmentő lehet.

Az állatvilágban is előforduló gesztus a megadás, önalávetés, amikor például egy viadal során a vesztes fél egyértelműen jelzi, hogy elfogadja az erősebb dominanciáját (pl. felfedi, odatartja valamelyik sebezhető testrészét). Emberi viszonylatban ez a viselkedés gyakran úgy jelenik meg, hogy a magát gyengébbnek vagy kiszolgáltatottabbnak érző fél kisebb-nagyobb szolgálattétellel, hízelgéssel kedvében jár az erősebbnek. Ilyenkor a saját szükségletek háttérbe szorulnak, a másik igényei és elvárásai lesznek fontosabbak – természetesen ez is a túlélést szolgálja, ha csak ez a lehetőség adódik az életben maradásra vagy a domináns fél agressziójának elkerülésére. Gondoljunk csak egy olyan személyre, aki kénytelen együtt élni vagy együttműködni egy bántalmazóval anélkül, hogy segítséget vagy megértést remélhetne a külvilágtól.

Az összes felsorolt próbálkozásról elmondhatjuk, hogy adaptívak és hasznosak, akár életmentőek is lehetnek – egy adott helyzetben, bizonyos ideig. Probléma akkor van velük, ha állandósulnak, és olyankor is működésbe lépnek, amikor nem lenne rájuk szükség.[3] A sématerápiából ismert szakkifejezéssel élve, sémává merevednek, változatlanul ismétlődnek akár az egész élet folyamán. Sajnos a traumatikus körülmények között rögzült mintázatok – a traumaválaszok – hajlamosak az „újrajátszásra”, azaz automatikusan kiváltódnak minden olyan helyzetben, amely az eredetire akár csak halványan emlékeztet. Lehet, hogy valaki gyerekkorában (vagy valamelyik felmenője tapasztalatai, tanítása nyomán) azt tanulta meg, hogy egy szigorú hangra össze kell húznia magát, különben baj lesz. Ezt a választ öntudatlanul újra és újra ismétli felnőttként, pedig már közel sem annyira kiszolgáltatott, mint annak idején. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy ezen a területen még gyermeki módon reagál. Természetesen mindannyiunknak vannak kisebb-nagyobb leragadásai, bizonyos körülmények között bárkinél felszínre kerülhet egy-egy éretlenebb reakciómód. Mikor mondhatjuk, hogy felnőtt módon, éretten, felelősségteljesen tudunk viselkedni? Ha egyaránt képesek vagyunk autonómiára (önálló, önazonos cselekvésre, döntésekre) és kapcsolódásra; szükségleteink, érzelmeink megélésére és kifejezésére, de ugyanakkor az érzelmek, indulatok kontrolljára is; tudunk a magunk és mások számára is értelmes célokat követve, felelősséget vállalva élni. Megküzdési mintázatunk rugalmas, illeszkedik saját temperamentumunkhoz, és az adott élethelyzetben adaptív. S bár tudjuk, hogy az élet néha nagyon nehéz, mégis képesek vagyunk újra átélni a biztonságérzetet.

Nagyon hasznos, ha tudatosan ránézünk a stresszre adott automatikus válaszmintázatainkra, és ha szükséges, megpróbálunk változtatni. Például akkor, ha úgy tapasztaljuk, hogy túl gyakran kerülünk (hozzuk magunkat) alávetett, kiszolgáltatott helyzetbe, vagy túl könnyen kétségbe esünk, és racionális cselekvés helyett gondolatban katasztrófákat gyártunk. De akkor is érdemes módosítani, ha lényegtelen apróságok pillanatok alatt felpaprikáznak, vagy hamar a szívünkre vesszük a történéseket és sértetten visszahúzódunk. Vagyis, ha túl szűk a toleranciaablakunk, azaz sok helyzetben tapasztaljuk azt, hogy zaklatottá válunk (készenléti állapotba kerülünk), vagy épp „lekapcsolódunk” az átélésről. A változtatáshoz jó alapot teremt, ha rálátunk, mi zajlik bennünk, és elfogadjuk, hogy valamikor oka volt annak, hogy megtanultunk így viselkedni.

Ez a könyv a rálátásban próbál segíteni. Szavakkal, rációval a tudományos tények mentén, és mesék, történetek segítségével az érzelmek, analógiák, szimbólumok útján. A rálátás mellett célul tűztük ki azt is, hogy a változtatásra példákat, ötleteket, azaz inspirációt – de nem „receptkönyvet” – nyújtsunk, abban támogatva az olvasót, hogy valódi erejére ébredve tartalmasabb, önazonosabb életet élhessen.

A meseterapeuta bevezetője

„A mese nem a valóság, hanem a valóság lényegének a megragadása.”[4]

Az emberiség történetében a tapasztalat és tudás átadása mindig is elsődleges jelentőségű volt. Nem csupán azoké az ismereteké, amelyek az életben maradáshoz szükségesek, hanem azé a tudásé is, amely a jó és méltó, sikeres létezéshez kell. Számtalan kihívás és akadály, ellenfél és pusztító erő van jelen a külső és a belső világban, de ugyanennyi erőforrás és gazdagság is. Generációk sora halmozza fel a tapasztalatokat az élő és élettelen, látható és láthatatlan világról, az emberi kapcsolatokról, az ember szükségleteiről, működéséről, a sötétségről és a fényről, a nehézségekkel és veszélyekkel való megküzdés tapasztalatairól. Az információátadás ugyan nemcsak az ember sajátja, de az embernél van egy nagyon jellegzetes, csak rá jellemző formája: a történetmesélés. A történet érthetővé, felidézhetővé és megjegyezhetővé teszi az átadott tudást, és segít belsővé tenni a tapasztalatot és tanítást. Minél inkább tartalmaz egy szöveg olyan formai és tartalmi elemeket, amelyek ezt támogatják, annál sikeresebb lesz az információátadás. Mitől lesz jó egy történet? Attól, hogy érzelmileg is megmozdítja, bevonja a hallgatót, és közös átélést teremt, amely erősíti a csoportkoherenciát. Van íve: eleje, közepe és vége – ami azt is üzeni, hogy van lezárás és megoldás. Az üzenetátadás sikerességéhez hozzájárul a párbeszédek alkalmazása is, amely élővé, színessé és érzelmileg gazdaggá teszi a történetet, valamint az egyértelmű, átlátható és koherens történetvezetés. A mesék a kollektív tapasztalatok átadására szolgáló különleges történetek. „A népmese olyan kollektív tapasztalatból született jellegzetes szerkezettel rendelkező történet, amely tartalmilag és alakilag évszázadok során alakult: sűrített képekkel, szimbólumokkal szól az emberélet kihívásairól és azok lehetséges megoldásairól, az emberi kapcsolatokról, a világ működéséről. A mese tanítás, bölcselet, tapasztalati sűrítmény – a mese az élet horizontális és vertikális, a külső és belső világ speciális narratívuma. A mese olyan információátadás, amely egyszerre üzen a tudatnak és mozdítja a tudattalan tartalmakat is.”[5] Mi segíti a mesében, hogy a tudattalan tartalmak is mozduljanak, akár fényre, napvilágra kerüljenek, vagyis megfogalmazhatóvá, kimondhatóvá váljanak? Az, hogy a mesék telis-teli vannak szimbólummal. A szimbólumok „az emberi képzelet univerzáléi”;[6] olyan ráismerési jelek, amelyek üzenetét azért értjük meg, mert mélyen bennünk élnek időtlen idők óta. A szimbólum a szavakon túli megértést hordozza, emlékeztet a kifejezhetetlenre – nem más, mint a tudattalan egyik nyelve. De ezzel együtt a tudatot is mozdítja, aktivizálja, közös munkára bírja. Ez az együtt mozgás termékenyítő és felszabadító lehet.

A „mese nem a valóság, hanem a valóság lényegének a megragadása.”[7] A valóság lényege: ehhez próbál közel kerülni a művészet, ezt próbálja megfogni a filozófia, modellezni a matematika, és ezt a lényeget meséli örök időktől fogva a népmese. A valóság lényege sűrűsödik a mesében, így kortalan és helyhez nem kötött, közös információs kincse az emberiségnek. A mesékben természetesen megjelennek kultúra- és korfüggő jelzések, elemek, szimbólumok, de mindegyik mélyén felfedezhető és kiolvasható a lényeg, amely érvényes és általános üzenettel bír a léleknek. Ezért is lehet más kultúrák meséivel dolgozni, és ezért értjük és élvezzük más népek meséit.

A mese örömöt ad, kiléptet a hétköznapokból, egymáshoz, a valaha volt mesélőkhöz és önmagunkhoz kapcsol. A mesebeli történetek alternatív megoldásokat mutatnak, próbacselekvésre hívnak, egyszerre tükrök és modellek.[8] A mesék befogadása érzéseket és testi érzeteket vált ki, melyek saját megélésekhez, tapasztalatokhoz kapcsolnak – így válik belsővé a történet. A mese átmeneti tér és projektív felület, ezért használható az önismereti, nevelési és terápiás munkában. Ezt a mesékkel való tudatos, strukturált munkát hívjuk meseterápiának. Többféle meseterápiás iskola létezik, a komplex meseterápia definíciója a következő: „Olyan komplex és integrált terápiás módszer, amely a népmesét, mint egy speciális szimbolikus történet befogadását, tudatos és tudattalan hatását helyezi az önismereti, fejlesztő, pszichoterápiás és a segítő folyamat középpontjába. Épít a narratíva és történetbe foglaltság rendező elvére, a népmesék strukturális megközelítésére, a népmesékben meghúzódó egyetemes bölcselet tapasztalataira, a mesék által indukált belső képekkel való munkára, a szimbólumok által előhívott személyes és kollektív tudattalan tartalmakkal való munkára.[9] A meseterápia egy olyan komplex módszer, amelyben a mese által megszülető belső képekkel dolgozunk, és a mese koherens struktúrája keretezi a folyamatot. A mese helyeivel és archetípusos szereplőivel való kapcsolódás más módszereknek is felületet, belépési pontot adhat. Így jól lehet ötvözni a mesét belső képekkel való és testtudati munkával, rendszerszemlélettel, pszicho/monodramatikus elemekkel, mozgás- és művészetterápiával stb. Az önismereti/terápiás folyamatban a cél az, hogy a mese szereplői, helyei, terei testi érzetek és érzések formájában, személyes tartalommal töltődjenek, belső képpé formálódjanak, és a mese rendező elvét követve megértés, megoldás, rendeződés, változás jöhessen létre. A mese szereplőivel és helyszíneivel vagy a belső lélektani térben (intrapszichés szint) vagy a külső, kapcsolati térben (interperszonális szint) találkozhatunk, ott azonosíthatjuk őket – és ezen a két szinten lehet velük (akár párhuzamosan) dolgozni.

A mesék az élet nagy kérdéseit, kríziseit, életfeladatait mutatják be, és mivel az információátadás és ismeretátadás hatékony eszközei, egyúttal arról is szólnak, hogyan lehet ezekre az életkihívásokra a lehető legeredményesebben és legteljesebben válaszolni, milyen megküzdési utak és zsákutcák lehetségesek. A mese azt is üzeni, hogy mindaz, ami itt és most történik, már megtörtént valahol, valamikor, valakivel, és van rá megoldás – nem vagyunk egyedül.

Minden egyes mese, meseváltozat tulajdonképpen egy-egy megküzdési utat jelenít meg. A problémák bemutatása mellett azt is láthatóvá teszik, hogyan történhet meg a rendeződés és az egyensúly helyreállítása, illetve mi tekinthető adaptív megküzdésnek. Épp ezért a mesékben sokkal gyakrabban találkozunk aktív, cselekvő megküzdési mintákkal, mint passzív, önalávető dinamikákkal. Sok esetben a szükséges cselekvési mintát vagy a megfelelő megküzdési utat a mesebeli segítők mutatják meg a főhősnek. A terápiás feladat ilyenkor az, hogy ezeket a belső erőforrásokat és lehetőségeket felismerhetővé tegyük és aktiváljuk.

A mese, mint mondtuk, egyfajta átmeneti tér, projektív felület, ahova mind a terapeuta, mind a kliens belép. Így nemcsak a kliensnek lesz kapcsolódása a mesével, hanem a segítőnek is. A meseterápia egyik különlegessége éppen abban rejlik, hogy a kliens és a terapeuta kapcsolatába belép egy „harmadik”, komplex elem: maga a mese. Más módszerekben – például a művészetterápiában, monodrámában – is jelen lehet egy projektív felület, amelyhez természetesen terapeutának is van viszonya. A mese azonban ebből a szempontból sajátos – nem a terápiás térben keletkezik, hanem időtlen, kollektív élet- és világnarratívaként létezik, így van egy általános és kollektív jelentéstartománya is a személyes mellett. A terapeutának vagy segítőnek ezért előzetesen meg kell értenie, „meg kell nyitnia” a történetet, a saját viszonyát is tisztáznia kell vele, mert rá is hatni fog. Fontos, hogy pontosan lássa, hogy miért és hogyan működik a történet, milyen dinamikák és jelentések aktiválódnak benne. Ez az előkészítő munka szükséges ahhoz, hogy a mese a segítő folyamatban valóban tiszta projektív felület lehessen. A terapeutának előzetesen be kell „járnia” a mese tereit: értenie kell, miről szól a történet, és miként hatnak benne a szimbólumok.

TERMÉSZETES ÉS TRAUMATIKUS STRESSZREAKCIÓK

Élni annyi, mint változni, változásban lenni. A nyugalmat, biztonságot elkerülhetetlenül követik a kihívások, az ismeretlen, veszélyes helyzetek, amelyekkel sikeresen megküzdve újra elérhető a nyugalom. Persze nem mindegy, milyen gyors ez a ritmus vagy mennyire intenzívek és hosszúak a periódusai. A túl sokáig fennálló nyugalomból és változatlanságból egyhangúság, majd unalom születik, a gyakran ismétlődő veszélyhelyzetek pedig idő előtt kimerítik a szervezetet. Az, hogy ki mennyi változatosságot, illetve nyugalmat igényel, vagy mit él meg bizonytalanságként, egyénenként különbözik.

A legoptimálisabb energiafelhasználás érdekében idegrendszerünk folyamatosan vizsgálja a környezetet abból a szempontból, hogy veszélyes-e vagy biztonságos. Ez a Steven Porges agykutató által neurocepciónak nevezett monitorozás tudattalanul zajlik. A veszély észlelésére automatikusan beindul a megküzdés, azaz a szervezet működése megváltozik. Ezt a változást testi szinten a vegetatív idegrendszer irányítja, ahogy a veszély elmúltával a nyugalom visszaállítását is. Fontos, hogy megismerjük ezeket a biológiai alapműködéseket, és közben ne feledjük, hogy emberként bizonyos mértékig megtanulhatjuk felülírni az automatikus folyamatokat. Különösen hangsúlyos lehet ez az igény, ha az önszabályozás korai periódusaiban (az élet első 5-6 évében) megszilárdult egy olyan mintázat, amely egykor az alkalmazkodást szolgálta, a jelenben azonban már inkább akadálya a fejlődésnek.

A vegetatív idegrendszer ritmusai

Steven Porges polivagális elméletében[10] bemutatja azt a három vegetatív szabályozó mechanizmust, az ún. paraszimpatikus és szimpatikus aktiváció különböző mintázatait, amelyek evolúciósan egymásra épülve alakultak ki, és veszélyhelyzetben meghatározott sorrendben veszik át a szervezet irányítását.

A tizedik agyideghez, a nervus vagushoz kapcsolódik a három szabályozó rendszer közül kettő: a legősibb és az evolúciósan legújabb struktúra is. Az agyideg neve a latin vagus (barangol, vándorol) szóból ered, szép magyar kifejezéssel bolygóidegnek nevezzük. Idegrendszerünk leghosszabb pályája ez, az agytörzstől indulva szó szerint „körbebarangolja” összes belső szervünket, szabályozva a szívműködést, légzést, emésztést, immunfunkciókat. Úgy is mondhatnánk, hogy ez testünk neurális „autóút-hálózata”. A hasonlat már csak azért is találó, mert a nervus vagus képes úgy működni, mint egy autó fékje, azaz hatására lassul a szívverés és csökken a vérnyomás, a szervezet nyugalmi vagy inaktív állapotba kerül. Az agytörzs szintjén két ágra oszlik: az ősibb hátulsó (dorzális) kötegre és az újabb elülső (ventrális) ágra, amely az evolúció során az emlősöknél jelent meg először. Ennek még lesz jelentősége, később a társas kapcsolatoknál fejtem ki részletesebben.

A harmadik szabályozó mechanizmus a szimpatikus aktivációhoz kapcsolódik, amely egy gyors neurális válaszhoz (a Cannon-féle vészreakcióhoz: „küzdj vagy menekülj”) és egy valamivel lassabb neuroendokrin folyamathoz, a hipotalamusz-hipofízis-mellékvesekéreg tengely működéséhez kötődik. Ez a rendszer egyértelműen a szervezet mozgósítását, azaz a gyorsulást szolgálja. Az autóút hasonlattal élve a gázpedál szerepét tölti be a szabályozásban.

Amikor nincs veszély, vagyis a neurocepció úgy ítéli meg, hogy biztonságban vagyunk, nyugodt, paraszimpatikus ritmus vezérli szerveink működését, amelyet a bolygóideg elülső (újabb) ága irányít. Ez olyan, mint amikor az autónkkal nyugodtan haladhatunk az úton, mert nincs nagy forgalom és ismerjük az útvonalat. Ha felbukkan valami veszély, reflexesen aktiválódnak a szimpatikus idegrendszeri mechanizmusok: felkészülünk a menekülésre vagy a harcra. Az autóút hasonlattal szemléltetve: ha sürget az idő, mert komoly tétje van, hogy időben megérkezünk-e valahova, gyorsítani fogunk. Ha a gyorsítással nem érünk célt, az egyre növekvő szorongás és félelem a pánikállapotig fokozódhat, úrrá lesz rajtunk a tehetetlenségérzés és a kétségbeesés. Szervezeti szinten erre a nagyon feszült idegrendszeri állapotra az automatikusan működésbe lépő „padlófékeffektus” nyújt egyfajta megoldást, amit a nervus vagus ősi ága indít el, mozdulatlanságot, lefagyást, akár ájulást is okozva. Ez nemcsak a légzésszám hirtelen, drasztikus csökkenésével jár, hanem az érzékelés, fájdalomérzet átmeneti megszűnésével (disszociációjával) is, illetve az emésztő- és kiválasztószervek aktivációjával. (Nyugalmi állapotban ez a rendszer vezérli az energiaellátást, a táplálék feldolgozását és raktározását, amelyben a rekeszizom alatti szerveknek van jelentős szerepe.)

Ezért van az, hogy pánikállapotban jellemző testérzet lehet a hányinger vagy a hányás, sőt akár a vizelet és a széklet visszatartásának nehézsége. Több olyan gyermekkori történetet hallottam a traumamunka kapcsán, ahol a bántalmazó szülő olyan mértékű rettegést váltott ki a védekezni képtelen – egyébként régóta szobatiszta – gyerekből, hogy az akaratlanul bepisilt. Ha megpróbáljuk elképzelni, hogy egy vad, fenyegető óriás közeledik felénk, és semmi nem gátolja meg abban, hogy bántson, már be is indul testünkben a stresszreakció. Amikor pedig ez a valóság, és nincs mód elmenekülni előle, akkor a testi átélés meg is szűnhet. Az érzékelésről való lekapcsolódás lehet részleges (disszociáció) vagy teljes (eszméletvesztés).

Egy táblázatban összefoglalva az eddigieket, a vegetatív szabályozó mechanizmusok egymásutánja így néz ki:

Nyugalom →

Vészhelyzet →

Rettegés

vegetatív állapot

paraszimpatikus

szimpatikus

paraszimpatikus

domináns idegrendszeri szabályozórendszer

Nervus vagus elülső kötege (új)

Cannon-féle vészreakció, HPA-tengely-aktiváció[11]

Nervus vagus hátsó kötege (ősi)

működés

nyugodt éberség

küzdés vagy menekülés

immobilitás, összeomlás

Mitől válik traumatikussá egy stresszhelyzet?

Az előbb bemutatott ciklus természetes élettani folyamat: a veszélyérzet különböző szintjeire adott reakciók sorozata. Jó esetben, amikor a veszély elmúlik, a megküzdés érdekében mobilizált nagy mennyiségű energia is levezetődik a szervezetből. Ez megtörténhet aktív cselekvés, például küzdés vagy menekülés révén, de akár a lefagyást követően jelentkező automatikus mozgásokon keresztül is, mint a remegés, rázkódás vagy más spontán reakciók. Az állatok esetében ez a szabályozási folyamat többnyire természetes módon végbemegy. Az emberre viszont inkább az jellemző, hogy a sikertelen megküzdést követő lefagyás után nem engedjük meg magunknak a ciklus befejezését, azaz nem tudjuk kiüríteni a szervezetből a fölösleges energiát.

Peter A. Levine amerikai pszichológus, szomatikus (testorientált) terapeuta és a Somatic Experiencing® módszer megalkotója szerint a nagyfokú stresszt követő úgynevezett poszttraumás tünetek egyik fő oka éppen az, hogy az idegrendszer nem képes visszatérni nyugalmi állapotába, és tartósan izgatott állapotban marad. De vajon miért nem képes erre az ember, miközben az állatoknál a természetes szabályozási ciklus többnyire lezárul? Levine megfigyelései szerint, amikor a lefagyási válasz oldódni kezd, és megjelennének a felszabaduló energia által kiváltott testi és érzelmi reakciók, azok intenzitása – valamint a velük gyakran együtt járó agresszió – megrémít minket, emiatt gátoljuk ezt a spontán, felszabadító folyamatot. A Levine által kidolgozott módszer éppen azt célozza, hogy ez a többletenergia kiürülhessen a szervezetből, és ezáltal a traumatünetek megszűnjenek.[12]

A traumafeldolgozás során például ilyenkor jelennek meg az elmaradt menekülés vagy támadás fokozott aktivációval kísért tipikus testi reakciói, mint a lábak és karok feszülése, mozgáskésztetés (ütés, rúgás, futás) vagy egyéb mozgásos fantáziák, érzelmi szinten pedig a düh, harag, ellenállás érzése. Ezek átélése nem könnyű, ám sokszor nélkülözhetetlen szakasza a feldolgozásnak, a bennragadt többletenergia levezetésének.

A természetes stresszreakció lecsengését az is akadályozhatja, ha valaki folyamatos stresszhelyzetben él, így esélye sincs arra, hogy megnyugodjon. A hosszú időn át fennálló kiszolgáltatottság miatti idegrendszeri/testi készenlét a komplex traumatizáció (CPTSD) alapja. Ez azt jelenti, hogy nem egyszeri súlyos, sokkoló esemény hozza létre az autonóm idegrendszer természetes ritmusainak zavarát, hanem ismétlődő, hosszú időn át fennálló, megterhelő történések sorozata, mint amilyen például a rendszeres bántalmazás, az elhanyagolás, a gyermek szükségleteinek, érzelmeinek figyelmen kívül hagyása, vagy olyan teljesítmények elvárása, amelyeknek az érintett életkora vagy temperamentuma miatt nem tud megfelelni. A gyakori ismétlődés miatt megszilárdul egyfajta reakciómód (traumás stresszreakció), amelyen később nem könnyű változtatni, főként azért, mert automatikusan beindul és kevéssé tudatos.

A készenléti állapot jellegzetes tünetekkel jár, beszűkül a toleranciaablak, a normál vegetatív ritmus nem tud helyreállni, az aktiváció hol túl magas, hol túl alacsony. (A tünetek ismertetése a következő oldalakon található táblázatban látható.)

Lehet, hogy saját tapasztalatunk is van a készenléti állapotról, hiszen ki ne élt volna át életében kisebb-nagyobb traumát vagy ne került volna krízishelyzetbe. Másokon is könnyen észrevesszük a zaklatottság jeleit, mert valahogy „szétesik” a megszokott viselkedés: megváltozik a mozgás, kapkodó vagy épp teljesen gépies és merev lesz, beszűkül a figyelem, az illető alig hallja, ha hozzá szólnak, vagy épp minden apró zaj idegesíti. Lekötik a saját érzelmei, ettől ingerlékennyé válik, vagy könnyen kiborul, sírva fakad. Összességében látszik rajta, hogy nem találja a helyét, nem érzi jól magát a bőrében. Mindezt az alváshiány okozta fáradtság is tetézi, mert az aktivációs „hullámvasút” a normál napi ritmust is tönkreteszi.

Mielőtt rátérnénk az egyes reakciók pszichés hatásaira, érdemes ránézni, mit is jelent a biztonság, és hogyan hat ránk a veszélyérzet, a félelem.

BIZTONSÁG ÉS VESZÉLY

Mikor érezzük magunkat biztonságban?

Kapcsolati biztonság

Steven Porges[13] szerint mi, emlősök azért is vagyunk nagyon különleges gerincesek, mert az életben maradásunkhoz és testi működéseink, érzelmeink szabályozásához szükségünk van a fajtársainkra – társas kapcsolatok nélkül nem tudunk egészségesen fejlődni. Számos emlősfaj, így az ember is, születéstől fogva hosszú évekig igényli a biztonságot nyújtó társas köteléket.

Az ember kb. 18 éves koráig igényel intenzív szülői gondoskodást testi, szellemi és társadalmi fejlődéséhez. A szülővel töltött időszak az emberszabású majmok esetében 3-5 év, az elefántoknál 10 év. A csúcsragadozóknál, mint amilyen az oroszlán vagy a tigris, 1,5-3 év, a növényevőknél, pl. őzeknél, szarvasoknál 6-12 hónap. Házimacskáknál és kutyáknál átlagosan néhány hónap, míg az olyan kisemlősöknél, mint az egér, néhány hét.

Ahhoz, hogy a társak közelsége ne okozzon folyamatos stresszt, azaz ne induljon be a „küzdj vagy menekülj” reakció, a szimpatikus idegrendszeri hatásokat valahogyan mérsékelni kell, de úgy, hogy közben a „fék” ne legyen annyira erős, hogy lefagyáshoz vezessen. Ezt a „mérsékelt fékezést” teszi lehetővé a nervus vagus evolúciósan legújabban kifejlődött „áramköre” (az elülső, rekeszizom feletti, ún. ventrális ága). Ebben az evolúciós lépésben az az új és nagyszerű, hogy a biztonságos társas kapcsolatok egy bizonyos határig képesek gátolni a primitívebb, reflexes stresszválaszokat – korábbi kifejezésünkkel élve a „padlógáz”- és a „padlófék”-effektust, azaz a szimpatikus idegrendszer gyors aktivációját és a paraszimpatikus lefagyást. Ez az újítás sokkal tágabb toleranciát, vagyis nagyobb mozgásteret (szabadságot) tesz lehetővé, mint ami a kevésbé fejlett gerinces fajokra jellemző. A biztonságosnak érzett környezetben, társak jelenlétében zavartalanul működhetnek az alvás, emésztés, szaporodás, utódápolás biológiai alapfunkciói. Létrejöhet a nyugalom állapota, amely nyitottá, érdeklődővé tesz, kapcsolódásra késztet, megteremti az önfeledt és örömteli játék, tanulás, felfedezés lehetőségét.

Talán sokaknak ismerős a trigger kifejezés, ami azokat a külső-belső ingereket jelenti, melyek a stresszrendszert aktiválják. Ennél sokkal kevésbé elterjedt a „glimmer” szó, ami épp ellenkezőleg, azokra a hatásokra utal, melyek biztonságérzetet keltenek, hozzásegítenek a kapcsolódáshoz, és azt az élményt adják, hogy egy kissé könnyebb lett az életünk. A glimmerek eredhetnek más emberektől, biztonságot, jó érzést nyújtó kapcsolatokból, de lehetnek egyszerű érzelemszabályozási gyakorlatok is, vagy olyan tapasztalatok (akár egy gyönyörű táj látványa), ahol megérint a nyugalom és a béke érzése.[14]

A ventro-vagális, vagyis a szociális kapcsolódást szabályozó rendszer létrejöttével az emlősöknél új típusú, társas reakciók is kialakultak a stresszhelyzetekre. Az egyik a kapcsolódás keresése, amely a szemkontaktus felvételével, hangadással, segítségkéréssel jár. A másik válaszmintázat is a társak jelenlétéhez kötődik: az alárendelődés gesztusa a hierarchia szabályozásában játszik szerepet, gátolja az erősebb fajtárs agresszióját. Ezek éppúgy merev megküzdési mintává – traumás stresszreakcióvá – válhatnak, mint a három korábban említett alap stresszreakció (a lefagyás, harc és menekülés).

A polivagális elméletet egy létrához is hasonlítják, amelyen a legalsó (legősibb) létrafok a lefagyás (padlófékeffektus), a nervus vagus dorsalis ágának aktivációja. A létra tetején pedig a biztonság és a kapcsolódás átélése (a ventro-vagális állapot) található, azaz a nyugodt paraszimpatikus aktiváció. Ebben a testi-lelki állapotban tudunk gyógyulni, regenerálódni. A létrahasonlat arra is utal, hogy ide feljutni bizony energiát igényel. Kezdetben megtartó, biztonságot nyújtó közegre van szükség hozzá, később pedig az önszabályozás képességére. Ehhez nélkülözhetetlen az agykérgi (prefrontális) aktiváció, a tudatosság.

Kivel biztonságos kapcsolódni?

Az érzelemszabályozás prediktív (előrejelző) elmélete[15] szerint az a kapcsolat tekinthető biztonságosnak, amelyikben a másik fél viselkedése elég stabil és kiszámítható ahhoz, hogy az idegrendszer előrejelzései (mi várható a másiktól) ritkán igényeljenek korrekciót. Így kialakítható egy viszonylag stabil kép a másik emberről, azaz miután megismertem, nincs szükség a vészhelyzeti, készenléti monitorozásra. Jól tudjuk, hogy nem minden közeli kapcsolat nyújt biztonságot. Előfordul, hogy épp a legfontosabb kötődések jelentik a legnagyobb veszélyt, és okoznak akár egész életre szóló kötődési sérüléseket.

Vajon milyen jelzésekből vehetjük észre, hogy biztonságos-e a valakivel kapcsolódni, például a legelső találkozás alkalmával? Mitől függ, hogy megnyugtatónak találjuk-e a jelenlétét, vagy épp ellenkezőleg, feszültségkeltőnek, netán taszítónak érezzük? A polivagális elmélet szerint a másik ember arckifejezéséből, tekintetétből, hangjából, mozgásából érkező finom jelzések a neurocepció (automatikus veszélyészlelési folyamat) során folyamatosan információt szolgáltatnak nekünk. Ezek a jelzések segítenek eldönteni, hogy aktuálisan milyen a másik ember érzelmi állapota, biztonságot sugároz-e vagy éppen feszültséget, fenyegetettséget közvetít. Ha zaklatott, ingerlékeny állapotban van, az idegrendszerünk ezt érzékelheti úgy, hogy nem biztonságos a közelében lenni. A nervus vagus elülső ága szoros kapcsolatban van azokkal az agyidegekkel, amelyek az arc és a fej izmait, a mimikát szabályozzák. A veszélyérzet megváltoztatja az arckifejezést, a hangtónust. Az arc felső része, amely elsősorban a szem körüli izmok révén a biztonság kifejezésében vesz részt (nyugalom, öröm, boldogság), érzelmileg kifejezéstelen marad (az ott lévő izmok tónusa csökken), míg az alsó rész izomtónusa nő (harapás, agresszív készenlét). A beszéd pattogóssá válik, rövid mondatok, kijelentések jellemzik, monoton hangtónussal. A magát biztonságban érző ember intonációja rugalmas, hangtónusa nyugodt, tekintete barátságos, arckifejezése relaxált, testtartása nyitott. Ezeket a jeleket a pillanat törtrésze alatt, még azelőtt felfogjuk, hogy képesek lennénk tudatosítani.

Egyik kliensem említette, hogy iskolás korának egy bizonyos időszakában az egyik tanárnő gyakran rákérdezett a tanórákon, hogy nincs-e rosszul. Ebben az időszakban valóban nem érezte jól magát, számos otthoni gond nyomasztotta, sokat szorongott, de ezt megpróbálta eltitkolni mások elől. Nagyon igyekezett, hogy még az arckifejezése se árulkodjon az érzelmeiről, nehogy véletlenül rákérdezzenek. A tanárnőnek azonban igen jól működött a „neurocepciója”, feltehetően valóban odafigyelt a tanítványai hogylétére, képes volt a felszín mögé látni.

Az érem másik oldalát tekintve, csak akkor tudunk valakit megnyugtatni, ha mi magunk is nyugodtak vagyunk. Békés körülmények között ez nem nagy kunszt, ellenben például krízishelyzetekben sokkal nehezebb. Szükséges hozzá az az élettapasztalat és mély belső meggyőződés, hogy bármilyen nehézség ellenére is képesek vagyunk a megküzdésre, vagy legalábbis elég bátrak és optimisták vagyunk ahhoz, hogy el tudjunk képzelni egy sikeres kimenetelt. Ha ez a belső tapasztalás, énerő vagy önerő hiányzik, megpróbálhatjuk ugyan elfojtani a bizonytalanságunkat, palástolni a félelmünket, de a másik ember „neurocepciója” elől nem lehet eltitkolni zaklatott állapotunkat.

Különösen igaz ez a gyerekekre, akik pontosan érzékelik, hogy a szülő valójában hogyan érzi magát, és éppen ebből vonják le azt a következtetést, hogy mennyire biztonságos vagy veszélyes egy külső helyzet, illetve a szülő aktuális állapota. Képzeljünk el egy gyereket, akinek a szülei gyakran kijönnek a sodrukból vagy bántalmazók. Egy kisgyerek nem tudja lecserélni a szüleit, sem elmenekülni a családjából, ezért másféle reakciómódot kell megtanulnia a túléléshez. Gyakran úgy vészeli át a stresszhelyzeteket, hogy „elvágja magát” (disszociál) azoktól a testi jelzésektől és érzelmektől, amelyek támadásra/menekülésre ösztönöznék. Ugyanez a mechanizmus a másik ember vagy a helyzet észlelését is eltorzíthatja. Miért történik ez? Azért, mert a biztonságot az garantálja, ha nem „provokálja” az indulatos másikat, nem mutat olyan jeleket, amelyekre a domináns fél támadással reagálhat. Így aztán gátlódhat a saját harag érzékelése és kifejezése, illetve a másik fél bántó szándékának, határátlépő megnyilvánulásainak, a helyzet veszélyességének tudatos észlelése. Ez a gátlás, percepciós torzulás sajnos hosszú távon, a későbbi kapcsolatokban is fennmaradhat, s könnyen vezethet újra és újra áldozati szerephez. A kötődési sérülések azt is eredményezhetik, hogy bármennyire is szeretne kapcsolódni valaki, a korábban tapasztalt bizalomvesztés reflexes bezárkózást okoz.

Egy fiatal nő néhány évig bántalmazó kapcsolatban élt. (A helyzet és a kapcsolati dinamika a saját családjából volt számára ismerős, ahol az anyja is tehetetlenül szenvedett az apa rendszeres bántalmazó viselkedésétől.) Miután nagy nehezen, sok hezitálással le tudta zárni a párkapcsolatot, évekig nem mert más férfiak felé nyitni. De ez az elkerülés – amely egyébként poszttraumás tünet – egyéb kapcsolataira is kiterjedt: nagyon beszűkült a baráti köre, új ismeretségeket alig kötött, jóformán csak a saját lakásában érezte biztonságban magát.

Ezzel szemben a kapcsolatokban megtapasztalt biztonság megteremti a lehetőséget az egészséges személyiségfejlődéshez, a belső biztonságérzet kialakulásához, a mások iránti bizalomhoz, a kölcsönösség megtapasztalásához, a kreativitás kibontakoztatásához. A megtartó társas kapcsolatok a traumák hatását is képesek mérsékelni. A valahova tartozás érzése önbecsülést növelő, valódi erőforrás.[16]

Az a tapasztalat, hogy biztonságban vagyok, elengedhetem magam, jó értelemben „megfeledkezhetek magamról” a legjobb útravalók egyike, amit szülő adhat a gyermekének.

Belső biztonságérzet

Láttuk, hogy a biztonság élményét – vagy annak hiányát – társainktól, illetve kezdetben szüleinktől, családunktól kapjuk, tanuljuk. Ha elég sokszor megtapasztalhatjuk a megnyugvás folyamatát, vagyis azt, hogy egy stresszkeltő helyzet tolerálható vagy megoldható, és utána el is lehet lazulni, akkor ez jó alapot ad a későbbi megküzdéshez. A továbbiakban minden eredményes problémamegoldás erősíti az önbecsülésünket. Így tágul fokozatosan a toleranciaablakunk, leszünk egyre reziliensebbek (lelkileg rugalmasak és ellenállók), megtanulunk bízni a saját erőnkben. Természetesen ez a fejlődésnek egy nagyon optimista verziója, kisebb-nagyobb buktatók mindenki életében előfordulnak. Már csak azért is, mert a legjobb család is hordoz olyan sebeket, megmerevedett mintákat, amelyek valamilyen életterületen elakadást okozhatnak.[17] Éppen ezek a hiányok, szűkületek lehetnek aztán a következő generáció fejlődésének mozgatórugói – ha nyitottan, ítélkezésmentesen tud hozzáállni az, aki változtatni szeretne rajta.

Sokkal nehezebb a helyzet, ha egy gyerek úgy nő fel, hogy hírből se nagyon ismeri a nyugalmat és a biztonságérzetet. Az állandósult veszélyérzet és készenlét számos testi-lelki probléma okozója, ilyenek például az alvás- és emésztési zavarok, hirtelen megriadások vagy a bizalmatlanság és távolságtartás a többi ember felé. Mit lehet tenni, ha így nőttünk fel? Ez esetben felnőttként kell megtanulnunk, hogyan kapcsoljuk be a vagális féket, azaz tudatosan kell tréningezni magunkat arra, hogy létrehozzuk a nyugodt, paraszimpatikus állapotot. Mivel társas lények vagyunk, és a sérüléseink is kapcsolatokban jöttek létre, fontos, hogy legalább egy olyan kapcsolatot találjunk, amelyben meg tudunk bízni. Sok esetben az első biztonságot nyújtó személy egy pszichológus, pszichoterapeuta vagy más felelősségteljes segítő szakember lehet, aki mellett megtapasztalható és felépíthető a biztonságos kötődés.

Belső biztonságérzet neorodiverzitás esetén

Ahogy korábban is említettem, az idegrendszer folyamatosan monitorozza a környezetet, és az optimális energiafelhasználás érdekében előrejelzéseket készít, hogy mi várható. A keletkező érzelmek és aktivitások a biztonság újra- és újrabecslésének következményei[18]. Neurodiverzitás esetén az agy predikciós folyamatai eltérően működnek, ami a környezetből érkező ingerek előrejelzésében és feldolgozásában mutatkozik meg. Könnyen létrejöhet például érzékszervi (szenzoros) túlterhelődés, ami miatt a személy nehezebben tudja szűrni vagy értelmezni a környezeti ingereket, ez pedig elárasztó élmény lehet számára, jelentősen csökkentve a belső biztonságérzetet. Nehezebb számára a változások vagy váratlan események előrejelzése, ami fokozott stresszt vagy szorongást okozhat. Az egyedi mintázatú figyelem- és fókuszkezelés „normatívtól” való eltérése szociális helyzetekben jelenthet nehézségeket. Szerencsére ma már egyre többen ismerik a Neuroaffirmatív Terápia szemléletét, amely a fenti a jellemzőket nem hiányként, hanem eltérő lehetőségként tekinti, és számos remek szempontot nyújt a neurodiverz emberek támogatásához, elfogadásához.[19]

Kapcsolódás a transzcendenshez

Akinek élő hite van, az pontosan tudja, milyen óriási támaszt jelent és milyen gyógyító hatással bír a tudat, hogy számíthatunk egy nálunk hatalmasabb – még ha nem is látható – teremtő, fenntartó lényre vagy erőre. Nem véletlen, hogy a szenvedélybetegségből gyógyuló vagy traumatikus helyzetből felépülő emberek gyakran számolnak be arról, hogy a hit, a spiritualitás segítette ki őket a szakadékból. Kulcsár Zsuzsanna magyar pszichológus és kutató számos tanulmányt idéz,[20] melyek kimutatták, hogy „elveszett” helyzetekben, traumák során, amikor megjelenik egy sajátos érzés – az énhatárok megnyílása, kilépés a szűkre szabott egónkból – az agynak egy speciális része aktiválódik (insuláris területek). Ezzel együtt olyan neurokémiai anyagok szabadulnak fel, amelyek a kapcsolódás, szeretet „molekulái” (pl. oxitocin), és olyan kognitív folyamatok lépnek életbe, mint az elfogadás, az észlelt kontroll és a pozitív jelentéstulajdonítás. Mintha azt mondaná valami belül, hogy „Van segítség!” Ez a terület nagyobb aktivitást mutat azoknál az embereknél, akik hisznek a természetfelettiben.

Számos nagy tudású pszichológus és kutató mutatott rá arra, hogy mindannyiunkban működik az a „valami”, amely „nagyobb nálunk”. Carl Gustav Jung, az analitikus pszichológia atyja Selbstnek (nagybetűs Én) nevezte, amely több mint a hétköznapi én (ego), és képes irányítani a személyes fejlődést. Ugyanerről írt Roberto Assagioli,[21] a transzperszonális pszichológia egyik alapítója is, aki hangsúlyozta a „felsőbb Én”, a Self felfedezésének fontosságát. Viktor Frankl[22] osztrák neurológus, pszichiáter és holokauszttúlélő, a logoterápia megalkotója szerint életünket nemcsak a testi és lelki dimenzió határozza meg, hanem a szellemi is. Szellemi részünk ösztönöz arra, hogy értelmet találjunk az életünkben, és ezt meg is valósítsuk. Az értelemkeresés szükséglete különösen erőssé és átélhetővé válik, ha nagy megrázkódtatás ér bennünket, amelyen nem tudunk változtatni. A szellemi dimenzióból ered az a képesség, hogy bármilyen tragédiából, fájdalomból talpra tudjunk állni.

Ha csak arra gondolunk, hogy egy aprócska magban is mennyi láthatatlan információ rejtőzik, ami lehetővé teszi, hogy megfelelő körülmények közé kerülve akár mezei virággá vagy mamutfenyővé fejlődjön, talán megsejthetjük, hogy valóban létezik egy rendező, irányító elv, amelynek mindez köszönhető.

Természetesen az, hogy valaki „hívő” lesz-e vagy sem, nem elhatározás kérdése. Mindenesetre megbízni a láthatatlanul ható teremtő erőben óriási könnyebbség annak, akinek ez megadatik. Ugyanakkor azt is el kell mondani, hogy nem mindenkinek és nem minden esetben segít a hit. Például azoknak az embereknek, akik a spiritualitással, vallással kapcsolatban korábban traumákat szenvedtek el – mert valamilyen hitrendszer nevében becsapták, megszégyenítették, bántalmazták őket –, maga a téma is kerülendővé, szorongásfokozóvá válik.[23], [24]

Az alábbi történet eléggé tipikus, és nem csak az ezotériában utazó „gurukra” lehet igaz. Bármely segítő szakmában kiépülhet olyan önkép és feljogosítottságérzés, amikor a segítő önmagát mások fölé helyezve tanácsaival, utasításaival „vezeti” a befolyása alatt lévő tanítványokat vagy „pácienseket”. A fiatal nő még nem volt 18 éves, amikor egy spirituális „mesterhez” fordult útmutatásért. Kezdetben csodálta őt, és mindenben igyekezett alkalmazkodni az elvárásaihoz. Elfogadta, hogy meg kell változnia, és a „mester” jobban tudja, mi a jó és mi a rossz számára. Pár év elteltével a „guru” rávette a fiatal nőt arra, hogy szexuális kapcsolatra lépjen vele, és tiltakozását a gonosz erők befolyásának nevezte, amelyet feltétlenül le kell győzni. Szerencsére a lányban olyan intenzív testi ellenállás ébredt minden alkalommal, ami arra késztette, hogy elmeneküljön a „mester” közeléből. Úgy sikerült végül leválnia róla, hogy biztonságos távolságba költözött. Teljesen érthető, hogy ezek után mindenféle spirituális eredetű, tudományosan nem bizonyítható gondolatra vagy élményre eleve gyanakodva tekintett, és ezt a szemléletet igyekezett kizárni az életéből.

Fontos, ám kevésbé ismert tény, hogy az Egészségügyi Világszervezet (WHO) 1984-ben, 37. világkongresszusán elfogadott egy határozatot, amelyben elismeri a spiritualitást, mint az élet meghatározó komponensét. Ajánlást fogalmaz meg arra, hogy a spiritualitást tudatosan építsék be az egyes államok egészségügyi ellátásába,[25] ami azt jelenti, hogy a betegek spirituális szükségleteit is vegyék figyelembe és lehetőség szerint lássák el.

A spiritualitás jóval tágabb fogalom, mint a vallásos hit. Az Európai Palliatív Szövetség definíciója szerint: „A spiritualitás az emberi lét dinamikus alkotóeleme, mely magában foglalja azt, hogyan éljük meg, fejezzük ki vagy keressük (egyénileg vagy a közösség tagjaként) az értelmet, a rendeltetést és az érzékfeletti valóságot, illetve, hogyan viszonyulunk az »itt és most«-hoz, önmagunkhoz, embertársunkhoz, a természethez, a jelentőségteljeshez és/vagy a természetfelettihez.”[26]

Az önmagunkról való gondoskodásnak fontos része, hogy foglalkozzunk szellemi életünkkel, belső történéseinkkel, akár naplót írva, rendszeresen meditálva, álmainkat figyelve. Kerüljünk kapcsolatba spirituális tanításokkal, az emberiség bölcsességét vagy magasabb rendű tudását kifejező alkotásokkal, hagyományokkal (mítoszok, mesék, képzőművészet, zene, szépirodalom stb.). De legalább ennyire lényeges az együttérzés, a cselekvő szolgálat gyakorlása is: őszinte támasznyújtás azoknak, akiknek erre szükségük van.

Összegző gondolatként azt emelném ki, hogy a bizalom, a hit valakiben vagy valamiben (pl. kezdetben a szülő stabilan elérhető gondoskodásában, később életünk értelmében, a mindannyiunkat fejlődésre ösztönző, személyen túli rendező elvben) biztonságérzetet ad, és fontos alapja a félelem köréből való kilépésnek, az életbátorságnak.

A félelem ördögi köre és a kiút

A félelem markában

Ebben a fejezetben azt szeretném megmutatni, mennyire más életérzést és érzelmeket hoz magával, amikor valaki a félelem és veszélyérzet körében él – akár tud róla, akár nem –, mint amikor alapvetően biztonságban érzi magát.

A félelem alapérzelem, fontos jelzés, amikor veszélybe kerülünk. Ha egy ilyen helyzetben segítséget kapunk, vagy önerőből képesek vagyunk megküzdeni vele, akkor a félelem hamar elcsitul. Ha azonban újra meg újra kiszolgáltatottá válunk, fenyegetésnek, bántalmazásnak vagyunk kitéve, a „riasztórendszerünk” túlérzékennyé válik, és kialakul egy készenléti állapot. Ezt a folyamatos készenlétet jelzik a szorongásaink, az a „lebegő” rossz érzés, hogy bármikor bekövetkezhet valami baj. Kiépül egy alapvető bizalomhiány a minket körülvevő világgal és saját megküzdési képességünkkel kapcsolatban is. Minél korábbi életkorból ered a bizalmatlanság mintázata, később annál több munkát igényel a reparálása. Már csak azért is, mert amibe belenövünk, azt természetesnek gondoljuk, jó darabig fogalmunk sincs, hogy másképp is érezhetnénk magunkat… amíg egyszer csak meg nem tapasztaljuk, néha teljesen váratlanul, hogy másképp is lehet élni.

A munkám során sokszor tanúja lehettem, amikor valaki ráébredt arra, hogy „így is lehet lenni”, lehet magát jól érezni, és ez egészen más, mint ahogy előtte érzett. Egyszer egy fiatal nő mesélte, hogy egyik délelőtt, amint a kisgyerekével sétált, váratlanul rájött arra, hogy egész korábbi életében félt. Most, hogy rövid időre biztonságban és nyugalomban érezte magát, sehova sem kellett rohannia, és a nap is sütött, olyan éles lett a kontraszt a jelen és az előző évei között, hogy a „semmiből” megszületett benne a felismerés. Elsírta magát a megkönnyebbüléstől, de a ráébredés döbbenete még sokáig vele maradt.

Olyan is van, aki egyszer csak észreveszi, mennyire feszesek az izmai, hogy valójában mindig is ilyen görcsös állapotban volt a teste. Van, hogy ez az élmény akkor érkezik meg, amikor először figyel tudatosan a testére, például egy érzelemszabályozó gyakorlat vagy relaxáció tanulásánál.

A mintázattá szövődött bizalomhiány szorongóvá tesz, az óvatosság, bátortalanság miatt a kínálkozó fejlődési lehetőségeket inkább elkerüljük. A komfortzónából való kilépés veszélyesnek tűnik.

Ebben a visszahúzódott állapotban gyakran tapasztalunk hiányt, és sokszor érezzük úgy, hogy másoknak jobb. Árgus szemekkel figyeljük, hogy a többiek mit csinálnak, jobban boldogulnak-e, mint mi, folytonos az összehasonlítgatás, ez pedig előbb-utóbb irigységet szül. Innen már csak egy lépés az igazságtalanságérzet talaján felépülő harag vagy akár a káröröm, rosszakarat. Meglehet, ezt – akár önmagunk előtt is – „jósággal”, kedvességgel, elfogadással próbáljuk palástolni, de valójában a mélyben aktiválódó hiány és elégedetlenség mardosó érzése ettől nem enyhül, a saját önbizalomhiányunk és bátortalanságunk miatt kialakult tehetetlenség pedig gyakran vezet szégyenérzethez. Szerencsétlennek, áldozatnak érezzük magunkat. Ráadásul, ha a „nincs igazság!” érzése bizonyos ideológiák vagy ezeket képviselő csoportok által támogatást kap, szélsőséges esetben nyílt agresszióvá és támadássá is alakulhat. Így zárul be a kör, hiszen aki támad, az valaki másban vagy másokban veszélyérzetet, fenyegetettséget, azaz félelmet kelt.

Mindannyian ismerjük a bűnbakképzés mechanizmusát. Ha egy közösségben a felgyülemlett hiány vagy fenyegetettség egyre frusztrálóbbá válik (pl. súlyos infláció vagy munkanélküliség miatt veszélybe kerül a megélhetés), elég rámutatni egy kisebbségi csoportra, őket okolva a kialakult helyzetért. A feszültség így irányt és levezetést talál a „jogos” bosszúban, agresszív cselekedetekben. Kicsiben ugyanez játszódik le az iskolai vagy munkahelyi bullyingok során is.