Fordította

BIHARI GYÖRGY

Az őszinteség a legjobb politika.

MIGUEL DE CERVANTES

Hazugoknak áll a világ.

NÉVTELEN SZERZŐ

ELSŐ ELŐSZÓ

A kilencvenes évek elején (1992 lehetett, de nehéz pontosan visszaemlékezni, amikor az ember éli világát) csatlakoztam egy zömmel írókból álló rockbandához. Kathi Kamen Goldmark, a friscói publicista és muzsikus agyából pattant ki a Rock Bottom Remainders ötlete. Dave Barry volt a szólógitáros, Ridley Pearson a basszus, Barbara Kingsolver a billentyűs, Robert Fulgum mandolinozott, én pedig ritmusgitáros voltam. A bandához tartozott az „énekes csibék” triója, amelyet (rendszerint) Kathi, Tad Bartimus és Amy Tan alkotott.

Eredetileg egy alkalomra álltunk volna össze azzal, hogy játszunk két számot az Amerikai Könyvkereskedők Kongresszusán, gondoltuk, majd jókat nevetünk, három-négy órára felidézzük eltékozolt ifjúságunkat, azután ki-ki megy a maga útján.

De nem így történt, mert a banda nem oszlott föl. Mint rájöttünk, túlságosan szeretünk együtt játszani ahhoz, hogy végét vessük a dolognak; miután beszerveztünk néhány „vérprofit” a szaxofonra és a dobhoz (valamint a kezdeti időkben zenei gurunknak, Al Koopernek köszönhetően), egész jól elhangicsáltunk. Az emberek fizettek, hogy hallgathassanak minket. Nem annyit, mint az U2-ért vagy az E Street Bandért, inkább csak olyan összegecskéket, amit az öreg harcsák „haknipénznek” hívnak. Turnéztunk a bandával, könyvet is írtam róla (a feleségem készítette a fényképeket, és táncolt is, ha a kedve úgy tartotta, ami elég gyakran megesett); hébe-hóba még ma is játszunk, hol mint Remainders, hol mint Raymond Burr’s Legs. A személyek változtak – Barbara helyét Mitch Albom újságíró foglalta el a billentyűk mellett, Al pedig nem játszik többé a bandában, miután nem jött ki Kathivel –, de megmaradt magnak Kathi, Amy, Ridley, Dave, Mitch Albom és én… na meg Josh Kelly, a dobos, és Erasmo Paolo szaxis.

A zene miatt csináljuk, de legalább annyira a társaság kedvéért. Kedveljük egymást, és örülünk, hogy néhanapján lehetőségünk nyílik a valódi munkáról csevegni, a mindennapi munkáról, amiről az emberek azt mondják, ne hagyjuk abba. Írók vagyunk, sosem kérdeztük egymást, honnan vesszük az ötleteinket; tudjuk, hogy nem tudjuk.

Egy éjjel, miközben egy hakni előtt kínai kaját ettünk Miami Beachen, Amyhez fordultam, hogy van-e olyan kérdés, amit sosem tettek föl neki az író-olvasó találkozót úgyszólván törvényszerűen követő faggatózáson – azt a kérdést, amelyre az író sosem ad választ, miközben áll a rajongói előtt, és játssza, mintha ő nem egyszerre csak egy szárába bújna bele a nadrágnak, mint más rendes ember. Amy elhallgatott, alaposan végiggondolta a kérdést, azután azt mondta: – Soha senki nem kérdezett a nyelvről.

Mélységes hálával tartozom neki ezért a mondatért. Akkor már több mint egy éve azzal az ötlettel játszadoztam, hogy írok egy kis könyvet az írásról, de nem kezdtem bele, mert nem voltam tisztában az okaimmal – miért is akarok írni az írásról? Miért gondolom, hogy érdemes ilyesmivel foglalkozni?

A kézenfekvő válasz az volt, hogy valaki, aki olyan sok kitalált történetet adott el, mint én, bizonyára tud valami értelmeset mondani az írásról, de a kézenfekvő válasz nem mindig valódi válasz. Sanders ezredes rengeteg sült csirkét adott el, de nem vagyok biztos benne, hogy bárki is kíváncsi lenne rá, hogyan süti meg. Úgy éreztem, ha elég nagyképű vagyok ahhoz, hogy megmondjam az embereknek, hogyan írjanak, akkor ehhez a népszerűségemnél komolyabb indok kell. Más szóval, nem akartam egy olyan könyvet írni, legyen az bármilyen rövid, amelytől úgy érzem magam, mint egy irodalmi fingzsák vagy transzcendentális seggfej. Köszönöm szépen, már így is éppen elég ilyen könyv – és író – akad a piacon.

De Amynek igaza volt: a nyelvről soha senki sem kérdezett. Kérdezik a DeLillókat, az Updike-okat, a Styronokat, de a népszerű írókat soha. Pedig köztünk, prolik között is sokan vannak olyanok, akik a maguk szerény módján szeretik a nyelvet, és szenvedélyesen érdekli őket a történetek kitalálásának művészete és szakmai fogásai. Ami most következik, abban röviden, egyszerűen leírom, hogyan sajátítottam el a mesterség alapjait, mit tudok róla most, és hogyan írok. Ennyit a mindennapi munkáról; ennyit a nyelvről.

Ezt a könyvet Amy Tannek ajánlom, aki nagyon egyszerűen és egyenesen közölte velem, hogy jól teszem, ha megírom.

MÁSODIK ELŐSZÓ

Ez rövid könyv, mert az írásról szóló művek többnyire tele vannak hülyeséggel. A regényírók, beleértve e mű szerzőjét, nem nagyon tudják, mit csinálnak – miért működik a dolog, ha sikerük van, és miért nem, ha nincs. Úgy véltem, minél kurtább a könyv, annál kevesebb benne a hülyeség.

A hülyeségre vonatkozó szabály alól egy figyelemre méltó kivétel létezik, a The Elements of Style, amelyet ifj. William Strunk és E. B. White írt. Ebben a könyvben nincs, illetve nincs mérhető mennyiségű hülyeség. (Természetesen kurta; a maga nyolcvanöt oldalával jóval rövidebb ennél a könyvnél.) Én mondom Önöknek, hogy minden becsvágyó írónak el kéne olvasnia a The Elements of Style-t. A kompozíció alapelveiről szóló fejezet 17. számú szabálya: „Hagyjuk el a fölösleges szavakat.” Igyekszem betartani.

HARMADIK ELŐSZÓ

Egy alapszabály, amellyel ez a könyv nem foglalkozik másutt: „A szerkesztőnek mindig igaza van.” Ebből következik, hogy egyetlen író sem fogadja meg a szerkesztője tanácsát, mert egyik sem éri el a szerkesztői tökéletességet. Van egy másik szabály is, miszerint az írás emberi dolog, a szerkesztés isteni. Chuck Verrill szerkesztette ezt a könyvet, akárcsak számos regényemet. Chuck, mint mindig, tiéd az isteni rész.

Steve

ÖNÉLETRAJZ

Megrendített Mary Karr emlékirata, a The Liars’ Club; nem csupán vadsága, szépsége, élvezetes köznyelve, de totalitása is – olyan asszony, aki mindenre emlékszik a gyerekkorából.

Én nem így vagyok ezzel. Furcsa, hányatott gyerekségem volt, csak az egyik szülőm nevelt, aki apró koromban rengeteget költözködött, és – ebben nem vagyok teljesen biztos – egy időre mintha ki is csapott volna engem és a bátyámat az egyik nővéréhez, mivel egy ideig sem anyagilag, sem érzelmileg nem volt képes megbirkózni velünk. Lehet, csupán az apánkat kereste, aki egy csomó számlát halmozott föl, azután lelépett, amikor én kétéves voltam, David bátyám pedig négy. Ha így volt, sosem sikerült megtalálni. Anyám, Nellie Ruth Pillsbury King egyike volt Amerika első felszabadult nőinek, noha nem a saját jószántából.

Mary Karr csaknem töretlenül festői látképben mutatja be a gyerekkorát. Az enyém ködös táj, benne elszórt emlékek fái… abból a fafajtából, amelyik úgy néz ki, mintha el akarna kapni, hogy felfalhasson.

Most ezekkel az emlékekkel, továbbá valamivel összefüggőbb kamaszkorom és fiatal felnőttkorom válogatott pillanatfelvételeivel találkozhatnak. Ez nem önéletrajz. Inkább afféle curriculum vitæ – megkísérlem bemutatni, hogyan születik meg egy író. Nem azt, hogyan válik azzá valaki; nem hiszem, hogy bármilyen körülmény vagy saját akaratunk íróvá tehet (ámbár valaha hittem ebben). A felszerelés az eredeti csomaggal jön. Bár nem gondolom, hogy ez olyan különlegesség lenne; hiszem, hogy sok emberben van legalább egy kis írói és mesemondói hajlam, amit erősíteni és finomítani lehet. Ha nem hinnék ebben, az ilyesfajta könyvek írása nem lenne egyéb időpocsékolásnál.

Itt mindössze arról lesz szó, hogy én hogyan lettem író. Az egyenlőtlen fejlődésben szerepet játszott vágy, ambíció, szerencse és némi tehetség. Ne fáradjanak azzal, hogy a sorok között olvasnak, és ne keressenek vezérfonalat. Nincsenek fonalak, csak pillanatfelvételek, a zöme ráadásul életlen.

1

Legkorábbi emlékem az, hogy másnak képzelem magamat – mégpedig a Ringling Brothers cirkusz erőművészének. Ez Ethelyn néném és Oren bátyám házában történt a maine-i Durhamben. A nénikém elég jól emlékszik rá, és azt mondja, hogy két és fél-három éves lehettem.

A garázs sarkában találtam egy salakbeton tömböt, és sikerült fölemelnem. Lassan keresztüldöcögtem vele a garázs sima cementpadlóján, épp csak képzeletben állatbőr (valószínűleg leopárd) trikó feszült rajtam, miközben bevittem a tömböt a manézs közepére. A hatalmas tömeg elnémult. Ragyogó, kék-fehér reflektorfény követte utamat. Az emberek döbbent arca mindent elmondott: még sosem láttak ilyen hihetetlenül erős gyermeket. „És még csak kétéves!”, suttogta valaki hitetlenkedve.

Nem tudtam róla, hogy a darazsak apró fészket raktak a tömb aljára. Egyikük, talán felpipásodva azon, hogy elmozdították otthonukat, kiröppent a fészekből, és megcsípte a fülemet. Az izzó fájdalom vakított, mint a mérgező ihlet. Ez volt a legnagyobb kín, amellyel kurta életemben találkoztam, de ezt a csúcsot csupán néhány másodpercig tartotta. Amikor meztelen lábamra ejtettem a betontömböt, és mind az öt lábujjam szétlapult tőle, azonnal megfeledkeztem a darázscsípésről. Nem emlékszem, elvittek-e az orvoshoz, Ethelyn néném sem tudott felvilágosítással szolgálni (Oren bácsi, aki a Gonosz Salakbeton Tömb tulajdonosa lehetett, már csaknem húsz éve halott), de megmaradt benne a darázscsípés, a zúzott lábujjak, és a reagálásom. – Hogy üvöltöttél, Stephen! – mondta. – Aznap biztosan hangodnál voltál!

2

Egy-két évvel később anyámmal és bátyámmal a wisconsini West De Pere-be költöztünk. Nem tudom, miért. Anyám egy másik nővére, Cal (a második világháború idején WAAC-szépségkirálynő{1}) Wisconsinban lakott kedélyes sörissza férjével, és a mama talán a közelükben akart élni. Ha így volt is, nem emlékszem rá, hogy sokszor láttuk volna Weimeréket. Vagy akármelyik rokont. Az anyám dolgozott, de arra sem emlékszem, hogy mit. Mondanám, hogy egy pékségben, de azt hiszem, az később volt, amikor Connecticutba költöztünk, hogy Lois néninek és az ő férjének a közelében legyünk (Fred nem sörözött, és sok kedélyesség sem szorult belé; konzervatív szivar volt, aki isten tudja, miért, de büszke volt rá, hogy felhajtott tetővel vezeti kabrióját).

Wisconsini életünk folyamán sorozatban váltották nálunk egymást a bébiszitterek. Nem tudom, azért hagytak-e ott, mert David és én nehezen kezelhető gyerekek voltunk, jobban fizető állást találtak, vagy anyánk ragaszkodott magasabb színvonalhoz, mint amire ők hajlandók voltak; csak annyit tudok, hogy sokan voltak. Csupán egyikükre emlékszem világosabban, Eulának, vagy talán Beulah-nak hívták. Tizenéves lány volt, akkora, mint egy ház, és sokat nevetett. Eula-Beulah-nak csodálatos érzéke volt a humorhoz, ezt még négyéves koromban is felismertem, ám veszedelmes humorérzékkel volt megáldva, mert úgy rémlett, mennykőcsapás rejtőzik minden pacskoló, riszáló, fejet hátravető örömkitörésben. Ha látom azokat a rejtett kamerával készült felvételeket, amelyeken valódi bébiszitterekre és dadákra hirtelen rájön az ötperc, és megruházzák a rájuk bízott gyerekeket, mindig Eula-Beulah-val töltött napjaim jutnak eszembe.

Bátyámmal, Daviddel is úgy bánt, mint velem? Nem tudom. Ő nem emlékszik semmire. Mellesleg, kevésbé volt kitéve az Eula-Beulah hurrikán szélviharainak; hatéves lévén elsőbe járt, és a nap nagy részében elkerülhette a lőteret.

Eula-Beulah a telefonon lógott, valakivel vihorászott, és odahívott magához. Átkarolt, csiklandozott, megnevettetett, azután, még mindig nevetve, meglökte a fejem, de olyan erősen, hogy elestem. Azután meztelen lábával addig csiklandozott, amíg ismét vele vihogtam.

Eula-Beulah hajlamos volt a fingásra. Olyanokat eregetett, amik egyszerre voltak hangosak és büdösek. Néha, amikor bántották a szelek, a díványra hajított, gyapjúszoknyás fenekét az arcomra nyomta, és elengedett egy pingvint. – Pú! – kiáltotta harsogó vidámsággal. Mintha mocsárgázba nyomták volna a fejemet. Emlékszem a sötétségre, a fulladozásra és a nevetésre. Mert mindez valahogy egyszerre volt borzalmas, ugyanakkor nevetséges. Mindenesetre Eula-Beulah fölkészített az irodalmi kritikákra. Akinek egy százkilós bébiszitter fingik az arcába, miközben azt kiáltja, Pú!, az nemigen ijed meg a The Village Voice kritikájától.

Nem tudom, a többiekkel mi történt, de Eula-Beulah repült. A tojások miatt. Egy reggel Eula-Beulah tojást sütött nekem reggelire. Megettem, kértem még egyet. Eula-Beulah csinált még egyet, azután megkérdezte, kérek-e még. Volt valami a pillantásában, miközben azt mondta: – Ne merészelj még egyet enni, Stevie! – így hát kértem. Azután megint. És így tovább. Azt hiszem, a hetediknél álltam le – ez a szám ragadt meg a fejemben. Lehet, hogy elegem lett. Vagy talán Eula-Beulah ijedt meg. Nem tudom, de valószínűleg szerencse, hogy a játék abbamaradt hét tojásnál. Ennyi is bőven elég egy négyéves gyereknek.

Egy darabig jól éreztem magam, azután telehánytam a padlót. Eula-Beulah nevetett, azután fellökött, majd bevágott a faliszekrénybe, és rám zárta az ajtót. Pú. Ha a fürdőszobába zár, megmenthette volna az állását, de nem így tett. Ami engem illet, nem igazán zavart, hogy a szekrénybe zártak. Sötét volt, de éreztem az anyám Coty parfümjének illatát, és vigasztaló fénycsík volt az ajtó alatt.

A szekrény végébe másztam, mama ruhái és kabátjai alatt, amik végigsimították a hátamat. Böfögni kezdtem, hosszasakat, hangosakat, amelyek égettek, mint a tűz. Nem emlékszem, hogy émelyegtem-e, de így lehetetett, mert amikor egy újabb, égető böffentésre nyitottam a számat, helyette elhánytam magam. Rá az anyám cipőire. Ez volt Eula-Beulah végjátéka. Amikor anyám aznap hazajött a munkából, a bébiszitter a díványon horpasztott, a kis Stevie a szekrénybe zártan horpasztott, és félig emésztett tojásdarabok száradtak a hajában.

3

West De Pere-i tartózkodásunk nem volt sem hosszú, sem sikeres. Akkor dobtak ki második emeleti lakásunkból, amikor egy szomszéd észrevette hatéves bátyámat, amint a tetőn mászkál, és kihívta a rendőrséget. Nem tudom, anyám hol volt, amikor ez történt. Azt sem, hogy merre lehetett a heti bébiszitter. Csak azt tudom, hogy én mezítláb álltam a fürdőszobai fűtőtesten, és azt lestem, hogy a bátyám leesik-e a tetőről, vagy rendesen visszamászik az ablakon a fürdőszobába. Visszamászott. Most ötvenöt éves, és New Hampshire-ben lakik.

4

Amikor öt- vagy hatéves voltam, megkérdeztem anyámat, látott-e valaha meghalni valakit. Igen, válaszolta, egyet látott meghalni, egy másikat pedig hallott. Megkérdeztem, hogyan lehet hallani, ha meghal valaki, és ő elmesélte, hogy egy lány volt az, aki Prout’s Necknél fulladt meg a ’20-as években. Elmesélte, hogy a lány kiúszott a hullámtörőn túlra, nem tudott visszatérni, és segítségért kiabált. Többen megpróbálták elérni, de azon a napon a hullámtörő tele volt alattomos áramlatokkal, úgyhogy mindnyájan kénytelenek voltak visszafordulni. Végül nem tehettek mást, csak álltak ott, turisták és helybéliek vegyesen, köztük az a fruska, akiből az anyám lett, és hallgatták a lányt, aki addig sikoltozott, míg erővel bírta, aztán elmerült. Anyám elmesélte, hogy New Hampshire-ben vetette ki a tenger. Megkérdeztem, mennyi idős volt az a lány. Azt mondta, tizennégy, azután olvasott nekem egy mesekönyvből, és lefektetett. Egy másik napon azt mesélte el, amit látott. Egy tengerész ugrott le a maine-i Portlandben a Graymore Hotel tetejéről, egyenesen az utcára.

– Szétfröccsent – mondta anyám tárgyilagos hangon. Elhallgatott, azután hozzátette: – Zöld volt a dolog, ami kijött belőle. Sosem felejtem el.

Akkor már ketten vagyunk, mama.

5

Az első osztály kilenc hónapjának java részét ágyban töltöttem. A bajok a kanyaróval kezdődtek – ez még teljesen normális ügy volt –, azután egyenletesen rosszabbodtak. Többmenetes csörtét vívtam azzal, amiről tévesen azt gondoltam, hogy „csíkos toroknak” hívják; ágyban feküdtem, hideg vizet ittam, és azt képzeltem, hogy a torkom fehér-piros csíkos (amiben nem is tévedtem olyan nagyot).

Egy bizonyos ponton a fülem is beszállt. Egy napon anyám taxit hívott (ő nem vezetett autót), és elvitt egy doktorhoz, aki túlságosan fontos volt ahhoz, hogy házhoz menjen: egy fülspecialistához. (Valamilyen okból azt hittem, hogy az ilyesfajta doktorokat otiológusoknak hívják.) Engem nem érdekelt, hogy fülre vagy segglyukra szakosodott. Magas lázam volt, és ha nyeltem, a fájdalom kigyulladt az arcomban, mint a wurlitzer fénye.

Az orvos belenézett a fülembe, különösen sok időt töltött (azt hiszem) a balnál. Azután lefektetett a vizsgálóasztalra. – Stevie, emeld föl a fejedet egy pillanatra! – mondta az asszisztensnő, és nedvszívó vásznat terített alám – talán pelenka lehetett –, erre fektettem az arcom, amikor visszafeküdtem. Sejthettem volna, hogy valami bűzlik Dániában. Ki tudja, talán sejtettem is.

Szúrós alkoholszag csapott meg. Az orvos egy kattanással kinyitotta a sterilizátort. Egy tűt láttam a kezében – legalább olyan hosszúnak látszott, mint a vonalzó az iskolai tolltartómban –, és megfeszültem. A füldoki biztatóan elmosolyodott, és elmondta azt a hazugságot, amely miatt minden orvost azonnal le kéne csukni (és a büntetését megduplázni, ha gyereknek mondja): – Nyugi, Stevie, nem fog fájni. – Hittem neki.

A fülembe dugta a tűt, és átlyukasztotta a dobhártyámat. A fájdalom mindent felülmúlt, amit addig éreztem. Egyetlen dolog közelítette meg, a lábadozás első hónapja, miután 1999 nyarán elgázolt egy furgon. Az tovább tartott, de nem volt ilyen erős. A dobhártyám átlyukasztása minden földi fájdalmon túl volt. Sikítottam. A fejemben egy hang hallatszott, egy hangos, cuppanó csók. Forró folyadék csurgott a fülemből, mintha nem a megfelelő helyen kezdtem volna el sírni. Isten a tudója, addigra a megfelelő nyíláson át is éppen eleget bőgtem. Fölemeltem könnyes arcomat, és hitetlenül bámultam a fülészdokit meg az asszisztensnőt. Azután a vászonra néztem, amellyel az ápolónő terítette le a vizsgálóasztal felső harmadát. Nagy, nedves folt volt rajta, és vékony csíkokban sárgállott benne a genny.

– Nos! – szólt a fülész, és megveregette a vállam. – Igazán nagyon derekasan viselkedtél, Stevie! Akkor ezzel végeztünk is!

A következő héten a mamám ismét taxit hívott, és visszamentünk a fülészhez, és megint ott találtam magam, amint az oldalamon fekszem, fejem alatt a vászondarabbal. Az orvos felől ismét alkoholszag áradt – ezt a szagot azóta is a fájdalommal, a betegséggel, a félelemmel társítom, gondolom, így van ezzel sok más ember is –, és a hosszú tű is megjelent. A doki megint biztosított róla, hogy nem fog fájni, és én újra hittem neki. Nem egészen, de éppen eléggé ahhoz, hogy nyugton maradjak, amikor a tű a fülembe siklott.

Fájt. Csaknem annyira, mint első alkalommal. A cuppanás is hangosabb lett a fejemben; ez alkalommal óriások csókolóztak („csőröztek”, ahogy mi mondtuk). – Na! – mondta a fülész asszisztensnője, amikor véget ért, és én zokogva feküdtem a gennyes tócsában. – Csak egy kicsit fájt, és nem akarsz megsüketülni, igaz? Különben is végeztünk.

Öt napig hittem is ebben, azután újabb taxi érkezett. Visszamentünk. Emlékszem, a taxisofőr azt mondta az anyámnak, hogy megáll, és kitesz minket, ha nem hallgattatja el a kölyköt.

Ismét a vizsgálóasztalon találtam magam, a pelenkával a fejem alatt, a mamám a várószobában ült egy magazinnal, amelyet valószínűleg képtelen volt olvasni (legalábbis így szeretem képzelni). Megint megcsapott a szesz szúrós szaga, az orvos felém fordult a tűvel, amely olyan hosszúnak tűnt, mint az iskolai vonalzóm. Megint mosolygott, odajött, biztosított felőle, hogy ez alkalommal nem fog fájni.

Hatéves korom ismételt fülfelszúrásai alakították életem egyik legszilárdabb alapelvét: Ha egyszer becsapsz, szégyelld magad. Ha kétszer csapsz be, szégyellhetem magam. Ha harmadszor is sikerül, akkor mindketten szégyellhetjük magunkat. Amikor harmadszor kerültem az orvos vizsgálóasztalára, rúgkapáltam, sikoltoztam, hánytam-vetettem magamat. Valahányszor a tű az arcomhoz közeledett, félreütöttem. Végül a nővér behívta az anyámat, és kettejüknek sikerült lefogniuk arra az időre, amíg az orvos bevezette a tűt. Olyan sokáig és hangosan sikítottam, hogy még mindig hallom. Érzésem szerint fejemnek valami mély szurdokában még mindig visszhangzik az a sikoly.

6

Nem sokkal ezután egy sötét, hideg hónapban – 1954 januárja vagy februárja lehetett, ha jól emlékszem – ismét megjött a taxi. Ez alkalommal nem fülészhez, hanem gégészhez mentünk. Anyám megint a várószobában üldögélt, én újra a vizsgálóasztalon csücsültem, ismét ott lappangott egy nővér a közelben, megéreztem az alkohol szúrós bűzét, ami ma is öt másodperc alatt képes felgyorsítani a szívverésemet.

Ez alkalommal azonban csak valamiféle torokecsetelésre került sor. Csípett, pocsék íze volt, de a fülész hosszú tűje után ez csupán dal, móka, kacagás lehetett. A torkász egy pántra erősített, érdekes kütyüt tett a fejére. A közepén tükör volt, abban pedig harmadik szemként ragyogó fény világított. Hosszú ideig bámult a torkomba, egyfolytában unszolva, hogy tátsam nagyobbra a számat, pedig már az állkapcsom is recsegett, ám tűt nem dugott bele, és ezért szerettem. Egy idő után megengedte, hogy becsukjam a szám, és behívta az anyámat.

– A mandulájával van a baj – mondta a doktor. – Olyan, mintha macska karmolta volna össze. Ki kell szednünk.

Emlékszem, nem sokkal ezután vakító fények alá gurítottak. Egy fehér maszkos ember hajolt fölém. Az ágy fejénél állt, amelyen feküdtem (1953 és 54 volt az a két év, amikor folyton az ágyat nyomtam), és lenézett rám.

– Stephen – mondta. – Hallasz?

Azt feleltem, hogy igen.

– Vegyél mély lélegzetet – mondta. – Amikor felébredsz, annyi fagyit ehetsz, amennyit csak akarsz.

Valami szerkentyűt tett az arcomra. Emlékezetem úgy őrizte meg, hogy olyan alakja volt, mint egy csónak farmotorjának. Mélyet lélegeztem, és minden elfeketedett. Amikor magamhoz tértem, csakugyan megengedték, hogy annyi fagyit egyek, amennyit akarok, ami jó vicc volt, ugyanis nem kívántam a fagyit, mert a torkom vastagon bedagadt. Bár azért jobb volt, mint a régi fülbe tűzés trükk. De mennyire! Minden jobb lett volna, mint a régi fülbe tűzés trükk. Vigyék a mandulámat, ha akarják, szereljenek acélkalickát a lábamra, ha muszáj, de az isten mentsen meg az otiológustól.

7

David bátyám abban az évben átugrotta a negyedik osztályt, engem viszont kivettek az iskolából. Anyám és az iskola egyetértettek abban, hogy túl sokat hiányoztam az első osztályban; ősszel újra kezdem, ha az egészségem engedi.

Annak az évnek a nagy részét ágyban vagy szobafogságban töltöttem. Megközelítőleg hat tonna képregényt olvastam végig, Tom Swifttel és Dave Dawsonnal kezdve (utóbbi második világháborús pilótahős volt, akinek a gépe mindig „a propellerével kapaszkodott föl a magasba”), majd eljutottam Jack London vérfagyasztó állattörténeteiig. Közben valamikor elkezdtem írni a saját meséimet. Az alkotást az utánzás előzte meg; a Combat Casey képregényeket szóról szóra lemásoltam kis táblácskámra, néha kiegészítettem saját megjegyzéseimmel, ha szükségét láttam. „Letelepedtek a tanyaház nagy, huzagos szobájában”, ilyesmiket írhattam, amíg egy-két évvel később föl nem fedeztem, hogy más a huzatos, mint a huzagos. Emlékszem, ekkortájt meg voltam győződve róla, hogy a részeges azonos a részletes-sel, a kurva valami nagyon magas nő lehet, a kurafi pedig nyilván kosárlabdázó. Amikor az ember még csak hatéves, sokkal kevesebb az életében a korlát.

Idővel megmutattam anyámnak ezeket a hibrideket, ő pedig el volt bűvölve. Emlékszem kicsit meglepett mosolyára, mintha el se tudná hinni, hogy az egyik gyereke ilyen okos – sőt valóságos csoda! Még sosem láttam az arcán ezt az imádni való kifejezést, legalábbis velem kapcsolatban.

Megkérdezte, hogy a történetet én találtam-e ki, mire kénytelen voltam bevallani, hogy javarészt a képregényfüzetből másoltam ki. Csalódottnak látszott, és ez jelentősen apasztotta az örömömet. Végül visszaadta a táblácskát. – A magad fejéből írjál, Stevie – mondta. – Ezek a Combat Casey-füzetek olyan szemetek… mindig kiverik valakinek a fogát. Lefogadom, ennél többre vagy képes. Írd meg a saját történetedet.

8

Emlékszem a végtelen lehetőség érzésére, amely erre a gondolatra eltöltött, mintha bevezettek volna egy hatalmas épületbe, amely csukott ajtókkal van tele, és megengednék, hogy azt nyissam ki, amelyiket akarom. Úgy gondoltam (és máig úgy gondolom), hogy több ajtó van, mint amennyit egy ember holtáig képes lenne kinyitni.

Végül írtam egy mesét négy mágikus állatról, akik egy öreg autóval furikáznak, és segítenek a kisgyerekeknek. A vezetőjük egy nagy, fehér nyúl, akit Trükkös Nyuszi úrnak hívnak. Ő vezeti az autót. A novella négyoldalas volt, nyomtatott betűkkel írva, amelyeket fáradságosan formáltam ceruzával. Amennyire emlékszem, senki sem ugrott le benne a Graymore Hotel tetejéről. Amikor befejeztem, odaadtam anyámnak, aki leült a nappaliban, a táskáját maga mellé tette a padlóra, és azonnal elolvasta. Mondhatnám, hogy tetszett neki – mindig a megfelelő helyen nevetett –, de azt már nem tudnám biztosan állítani, hogy azért-e, mert szeretett engem, és azt akarta, hogy örüljek, vagy azért, mert tényleg mulatságos volt.

– Nincs egy másolatod? – kérdezte, amikor végzett az olvasással. Azt mondtam, nem, nincsen. Azt felelte, olyan jó, hogy könyvben lenne a helye. Azóta se mondtak semmit, ami boldogabbá tett volna. Még négy novellát írtam Trükkös Nyuszi úrról és barátairól. Anyám mindegyikért negyed dollárt fizetett, és elküldte őket négy nővérének, akik, azt hiszem, kicsit szánakoztak fölötte. Végtére is ők még mindig férjnél voltak; nem léptek le az embereik. Igaz, Fred bácsi nem dicsekedhetett valami fejlett humorérzékkel, és makacsul felhúzta kabriójának tetejét, az is igaz, hogy Oren bácsi jócskán ivott, és sötét elméletei voltak arról, hogy a zsidók uralják a világot, de legalább ott voltak. Viszont Ruth ott maradt a kicsikkel, amikor Don lelépett. Azt akarta, hogy legalább lássák, milyen tehetséges a gyerek.

Négy novella. Darabonként negyed dollárért. Ez volt az első dolcsi, amit ebben a műfajban megkerestem.

9

A connecticuti Stratfordba költöztünk. Akkorra másodikos lettem, és hótt szerelmes voltam a szomszédban lakó szép kamasz lányba. Legföljebb egy pillantást vetett rám napközben, de éjszaka, ahogy az ágyban fekve sodródtam az álom felé, újra és újra kimenekültünk a kegyetlen világ valóságából. Az új tanító nénim Mrs. Taylor volt, egy őszes Elsa Lanchester-Frankenstein menyasszonya frizurájú, kedves hölgy, akinek kidülledt a szeme. – Ha beszélünk, legszívesebben Mrs. Taylor szeme alá tartanám a tenyerem, hátha kiesik – mondta a mama.

Új, harmadik emeleti lakásunk a West Broad Streeten volt. A domboldalon egy sarokkal lejjebb, nem messze Teddy Áruházától a Burrets Építőanyag bolttal szemben hatalmas, hepehupás, bozótos terület húzódott, túlsó végében szemétteleppel, a közepén vasúti vágánnyal. Ez az egyik olyan hely, amelyhez folyton visszatérek képzeletemben; különböző nevek alatt újra és újra felbukkan a történeteimben. Az Az című könyvemben Pusztának hívják a gyerekek; mi őserdőnek neveztük. Dave és én rögtön földerítettük, nem sokkal azután, hogy ideköltöztünk. Nyár volt. Forróság volt. Klassz volt. Messzire behatoltunk ennek a remek új játszótérnek a zöld rejtelmeibe, amikor sürgősen rám jött a szükség.

– Dave! – mondtam. – Vigyél haza! Nyomiznom kell! (Ezt a szót használtuk erre a sajátos műveletre.)

David hallani sem akart erről.

– Eredj a bozótosba! – mondta. Legalább fél órába telt volna, ha hazavisz, és esze ágában sem volt egy ilyen alkalmat elszalasztani, csak azért, mert a kisöccse kakilni akar.

– Nem lehet! – válaszoltam, teljesen elképedve az ötlettől. – Nem tudom kitörölni a fenekem!

– Dehogynem – mondta Dave. – Töröld ki levelekkel. A cowboyok és az indiánok is így tesznek.

Addigra valószínűleg mindenképpen túl késő lett volna hazamenni; gyanúm szerint nem volt választásom. Mellesleg elbűvölt az ötlet, hogy úgy szarok, mint egy cowboy. Úgy tettem, mintha Battyogó Cassidy lennék, aki pisztolyt rántva guggol le a bozótosban, nehogy még ebben a személyes pillanatban is megtámadják. Elvégeztem a dolgom, azután megtisztálkodtam úgy, ahogy a bátyám javasolta, gondosan kitöröltem a fenekem egy marék ragyogó zöld levéllel, amelyek, mint kiderült, egy mérges szömörcéhez tartoztak.

Két nappal később a térdhajlatomtól a lapockámig lángvörös voltam. A hímvesszőm megúszta, de a heréimből stoplámpák lettek. A fenekem egészen a bordákig viszketett. De a kezem járt a legrosszabbul; akkorára dagadt, mint Miki egéré, miután Donald kacsa rávágott a kalapáccsal, és gigászi hólyagok püffedeztek ott, ahol az ujjak összeértek. Mikor kidurrantak, nyers, rózsaszín hús maradt utánuk. Hat hétig langyos keményítős fürdőben ültem, nyomorultnak, megalázottnak, ostobának éreztem magam, a nyitott ajtón át hallgattam, ahogy az anyám és a bátyám jókat nevetnek, miközben a rádiót hallgatják, és Fekete Pétert játszanak.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: On Writing

Copyright © 2000 by Stephen King

All rights reserved, including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Bihari György örököse

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Nagy Márton

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 538 9 (epub)

ISBN 978 963 504 539 6 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu

{1} Women’s Army Auxiliary Corps, női kisegítő alakulat a második világháború idején. (A ford.)