MESTER GYÖRGYI

EPILÓGUS

Könyv Guru

Budapest, 2025

A férfi körbejárta, megtapogatta a márványdarabot. Azután hozzálátott. Véste, faragta, igazította, közben meg-megsimogatta, és a márvány hagyta. Igazodott a kézhez, a szerszámokhoz. Hagyta vágni, fúrni magát, miközben alakult. Új formát vett fel, ami kedvére volt. Ha tükör van a közelben, vagy legalább egy tócsa felszíne, megcsodálja benne új külsejét.

Örült, hogy nem kell tétlenül hevernie, egyedül, magányosan, hanem megvalósíthatja valaki álmát.

És a valamikori henye, lustán fekvő, unatkozó óriás maga lett a megtestesült álom, ALKOTÁSSÁ vált.

TARTALOMJEGYZÉK

ALKOTÓI TÖRTÉNETEK

Márvány

Szelek szárnyán

Azonosulás

Falka

Az idők végezetéig

Zsuzsanna és a vének

Add a kezed

Kemény, mint a… márvány

Élethű életmű

Összetörve

A madáretető

Aranyos

Az Alapítvány

Az ajándék

Vélemények

HÉTKÖZNAPI TÖRTÉNETEK

Kerítés

Reváns

Mikulás

Szívesség

Álmok

Rezsó saga

Hamu és gyémánt

Fekete + Fehér =

Apróságok

A bogár

Társkeresés

Egy kis füvezés

Együttérzés

Megalapozott névváltoztatás

Aznaposan

Románc

Arobot

Kis szépséghiba

Elit brancs

Szívesen

Együttlét

Valaki beszél

Melyikük a költő?!

Csodácskák

Alkohol

Betéptem…

Aremény hal meg utoljára

Beteg ellátás

Magánügy

Kiégve

REJTÉLYES TÖRTÉNETEK

Vízió

Rejtély

Kivételes látványosság

Tanmese

Kitalálósdi

Szerelem

Séta

A vég

MI

Egybeesés

Gömbölyű

Körtefa

KRIMINÁLIS TÖRTÉNETEK

Becsületes tolvaj

A szerződés

Az emlékezet fogságában

Hármas élet

Kártyajáték

Szép világ

Az „Egyesült Hínár Szakszervezet” tündöklése és bukása

Happy end

Tanúvallomás

Nemleges félpercesek

Jóslatom a végzeted…

A mottó változatlan.

Az élet írta, én csak lejegyeztem. A többit kitaláltam.

ALKOTÓI TÖRTÉNETEK

MÁRVÁNY

A hatalmas tömb lusta óriásként hevert a földön.

Szél támadt, viharos. Nekifeszült a márványdarabnak, de nem bírt vele. Tolta, taszította, szíve szerint felborította volna, lelöki a meredekről, de kudarcot vallott.

Jött az eső. Szakadt, zuhogott az ég leve, mintha dézsából folyamatosan öntenék. Az özönvíz meg akarta mutatni a világnak, ha a tomboló vihar nem tudta megmozdítani a kőtömböt, majd ő megteszi, helyette is.

A márvány állta a sarat, vagy inkább a vizet. Nem mozdult. Jottányit sem változtatott a helyén. Ugyanúgy terpeszkedett, hevert a földön, bokroktól, cserjéktől körbevéve, mintha ő uralná a világot.

Dörrenés hallatszott. Rémisztő erejű, melyet cikázó villámcsapások követtek. Szikrázott a levegő, szinte lángra gyúlt az ég alja.

A villám lesiklott a márvány felszínéről. A kő lerázta magáról az elektromosságot, annak pusztító forróságát, s úgy hevert ott továbbra is nyugodtan, mintha mi sem történt volna. A villámok még néhányszor körbetáncolták a követ, majd odébbálltak, látván, nem bírnak vele.

Állatok jöttek. A szarvasbika hatalmas agancsával akarta felborítani a márványt, megmutatva az erdő lakóinak: ő egyedül is többre képes, mint az időjárás valamennyi nyers őseleme. Nem sikerült bizonyítania…

A márvány egyszer csak a magasba emelkedett. Egy daru megfogta, felemelte és magával vitte.

Ahol a kő ismét földet ért, nagy volt a csend. A némaságot váratlanul puha nesz törte meg. Léptek közeledtek, jött valaki. Egy szobrász.

A férfi körbejárta, megtapogatta a márványdarabot. Azután hozzálátott. Véste, faragta, igazította, közben meg-megsimogatta, és a márvány hagyta.

Igazodott a kézhez, a szerszámokhoz. Hagyta vágni, fúrni magát, miközben alakult. Új formát vett fel, ami kedvére volt. Ha tükör van a közelben, vagy legalább egy tócsa felszíne, megcsodálja benne új külsejét.

Örült, hogy nem kell tétlenül hevernie, egyedül, magányosan, hanem megvalósíthatja valaki álmát.

És a valamikori henye, lustán fekvő, unatkozó óriás maga lett a megtestesült álom, ALKOTÁSSÁ vált.

SZELEK SZÁRNYÁN

Nem szokta a horoszkópját elolvasni. Ha véletlenül mégis feldobta az internet, mérgesen odébb lépett.

Minek bosszantsa magát? A horoszkóp jóslatai nevetségesek, soha nem tükrözik a valóságot, sőt, kifejezetten lehangolók: éppen amiatt, hogy a jövendölés köszönőviszonyban sincs a valósággal.

Olvasás közben, véletlenszerűen, megint elé került a horoszkópja. Már készült rákattintani a következő hírre, azután mégis meggondolta magát. Na, megnézem – gondolta –, mi az, ami momentán nem fog beteljesülni?

A várt választ kapta: az elkövetkező napokban anyagi helyzete jelentősen javul, karrierje felívelő tendenciát mutat, és szerelmi téren is pozitív változásban, igazi meglepetésben lesz része.

Ezt látnom kell – futott át az agyán –, s közben fanyarul elmosolyodott. Több évtizede élt már egyedül, magányosan. Férje elhunytát követően nem talált társat, még partnert sem, bár valójában nem is keresett. Azt a boldogságot, amit korábban a férjével megélt, képtelenség lett volna reprodukálni, megismételni.

Hetek teltek el.

Megérkezett a nyugdíja – na, igen, az anyagi helyzete valóban javult.

Karrier? Hát, ha annak nevezzük, hogy megint leközölték egyik írását a családi magazinban – ez sikernek is elkönyvelhető.

Na, de mi lesz a szerelmi életével, a jósolt pozitív változással? És hol van a beígért meglepetés?!

Ekkor, váratlanul, üzenetet kapott egy régi ismerősétől, aki a szomszédos országban kétnyelvű irodalmi lapot szerkesztett. Az illető különleges felhívást továbbított részére, amelyben egy helyi – de magyar származású – szobrász gigantikus tervét ismertette, aki a projektje megvalósításához prózai, költői, zenei műveket várt, melyekből ihletet, ötletet meríthet.

Na, ez nem fog ki rajtam – gondolta. Nem vagyok ugyan elismert író, inkább csak egy jó tollú amatőr, de szinte nincs téma, amelyet írásban fel ne dolgoztam volna. Ekkor megint elmosolyodott, mert eszébe jutott, mit szokott ilyenkor mondani: én már az üres lapról is írtam novellát.

Végigpörgette a dokumentumait, és talált is négy írást, melyek a megadott témákhoz passzoltak: születés, életút, test és lélek kapcsolata…

A novellákat elküldte a főszerkesztőnek, és kérte, továbbítsa a szobrász felé.

Egy hét elteltével nem hagyta nyugodni a kíváncsiság: mi lett az írásai sorsa? Vajon tudott-e belőlük bármit is hasznosítani a szobrász?

A magazin főszerkesztője megadta a szobrász e-mail elérhetőségét, és biztatta, vegye fel közvetlenül vele a kapcsolatot.

Levelére, meglepetésként, azonnal választ kapott. A szobrász felmagasztalta az írásait, és ígéretet tett arra, hogy amennyiben felhasználja azokat, a megvalósítás mikéntjéről tájékoztatni fogja.

Ő visszaírt, hogy megtiszteltetésnek veszi, és köszöni a figyelmet.

A levelére újabb válasz érkezett, szinte postafordultával… Azután minden nap, kétszer. Szelek szárnyán, jöttek-mentek a virtuális üzenetek.

A levelek hangja egyre közvetlenebb, barátságosabb lett, lassan azt lehetett gondolni, alakul közöttük valami.

Azután jött a telefonhívás. Vagy másfél óráig beszélgettek, újabb és újabb témákat felvetve, amiből kiderült, több ponton is egyezett az életük. Szinte akarattal kellett véget vetni a beszélgetésnek, hiszen azért egy külföldi telefonhívásnak anyagi vonzata, komoly költségei is vannak.

A hívást újabb e-mail üzenet követte, megerősítvén, amit már addig is tudtak: örömmel kommunikálnak egymással, várják, és ha nem érkeznének a levelek, már hiányolnák is a mindennapi üzenetváltást.

Időközben, lassan, de biztosan, valami vonzalomféle alakult ki közöttük, noha még sohasem látták egymást.

Ekkor újabb meglepetés érte. A szobrász megírta, kiállítása lesz az óhazában. Erre természetszerűleg haza fog utazni, és akkor vele is feltétlenül találkozni akar.

Ez megmozgatott benne valamit, amiről azt hitte, már sohasem történik meg. Izgult, várt és remélt. Vajon csalódás lesz mindkettejük számára a személyes találkozás? Hiszen sohasem látták egymást, csak az életük alakulásáról, az érzéseikről, később, elvétve, félénken, az érzelmeikről váltottak üzeneteket.

Készült a kiállításra. Hosszasan vívódott, mibe öltözzön, mit vegyen fel, hogy a legjobb benyomást keltse, és ne okozzon a külsejével csalódást. Hiszen a szobrásznak fogalma sincs arról, hogy ő valójában hogy néz ki…

Eljött a nagy nap. Előbb a művekkel akart megismerkedni, csak azután az alkotóval.

Belépett a kiállítóterembe. A helyiségben, központi helyen, erősen megvilágítva egy életnagyságú alkotás állt.

Vagy nem is állt, inkább ült. Egy női alak, asztal mögött, állát egyik kezébe támasztva, elgondolkodva, másik kezében toll, előtte papír. Láthatóan, írt, alkotott valamit.

Közelebb lépve, megdöbbenve látta, hogy az arc egyértelműen az ő vonásait viseli. Őt ábrázolta, a nőt, a jó tollú, amatőr írót.

AZONOSULÁS

A félhomályos, üvegezett verandán egy karcsú nőalak álldogált, kinyújtott karral. Aki az utcáról, a ház előtt elhaladtában odapillantott, méltán hihette, valódi embert lát, egy filigrán fiatalasszonyt, aki nyújtózkodva el akar érni valamit: talán a magasan elhelyezett bukóablakot szeretné kinyitni, vagy a hatalmas, termő citromfáról kíván levenni egy gyümölcsöt.

A helybéliek azonban tudták, nem kell hinni a szemüknek. A házban nem élt nő – se lány, se asszony. A szokványos, hétköznapi kinézetű épületben csupán egy férfi lakott, egy szobrász. Többekben felmerült, ezt az alkotását épp azért helyezte el ilyen jól látható módon, hogy a kívülállókkal elhitesse, nem egyedül él. Vagy talán egészen más szándékkal. Azért, hogy oldja a magányát.

Évek teltek el így, a szobor helyzete mit sem változott. Nem mozdították el a helyéről, és más alkotás se került mellé.

Egy teliholdas éjszakán azonban valami megváltozott. Tán a hold delejes kisugárzása tette, vagy valami varázslat volt a levegőben, de a szobor életre kelt.

Először nehezen mozdult, hiszen nem szokott a járáshoz, meztelen talpa szinte egybeolvadt a kőlappal, melyen hosszú ideje állt. Aztán mégis elszánta magát, és lassan lépkedni kezdett. Nem ismerte a házat, hiszen a verandáról a belső helyiségekbe nem lehetett belátni, mégis, egyenesen a hálószoba felé vitte a lába. Ha már járni képes volt, talán hallotta is a halk durmolást, amely az alvó szobrász hollétét jelezte.

Amikor odaért, egy pillanatra megállt a széles heverő mellett, majd a takarót félrehajtva, leheveredett az ágyra. Odabújt a szobrász mellé, s mindig feltartott karjával szelíden átölelte. Azután csak nézte a jólismert arcot, bámulta, majd megérintette a lehunyt pillájú szemeket, megcirógatta az alvót. Ugyanazzal a mozdulattal élt, mint amikor a szobrász, befejezvén művét, az elkészült alkotásában gyönyörködve, szeretettel megsimogatta az ő márványarcát.

A szobor az érintéstől úgy érezte, már nem csak a mozdulatra képes, de melegség járja át a testét, szinte hallotta, mint buzog testében az éltető erő, hogyan áramlik ereiben a vér.

A szobrász nem ébredt fel az érintéstől, így az ölelés nem szakadt meg. A két test összefonódott, és egész éjszakára úgy maradt.

Mivel az elkövetkező napokban a barátságos, közvetlen, mindenkivel szóba elegyedő szobrászt senki nem látta az épületben mozogni, de az utcán se tűnt fel, szomszédja rosszat sejtve, bement a házba.

Az útját nem állta akadály, minden nyitva volt. Odabenn csend honolt. Nem hangzott kopogás, a véső csattogása, a csiszoló megszokott hangja. Mintha megállt volna az élet.

A szokatlan helyzettől felbátorodva, beljebb ment, mígnem rátalált a hálószobára.

Odabenn meglátta az ágyon fekvő férfit és a nőt. A pár mindkét tagja márvánnyá vált, s örök mozdulatlanságba dermedve ölelték egymást.

FALKA

Jól ismerték a mondást, melynek betartását magukra nézve is kötelezőnek tartották: a madár se piszkít a saját fészkébe.

Ebből a megfontolásból, nem a város peremkerületében, ahol éltek, hanem a jómódú negyedben kerestek – gazdag zsákmánnyal kecsegtető – célpontot maguknak, soron következő betörésükhöz.

Nem sokat kellett keresgélniük, hamar ráakadtak a régies építésű, de előkelő épületre, amely – a hírekből ismert – jól szituált szobrász lakhelye volt. A művész köztudottan remete életet élt, egyedül lakta a hatalmas épületet. Mindamellett sokat utazott, időnként külföldre is, a kiállításai miatt.

Mivel igen körültekintően akartak eljárni, hogy még csak véletlenül se bukjanak le, beosztották maguk között, ki figyeli az impozáns villát. Naponta váltották egymást a hesszelésben, s amikor úgy látták, az elegáns Lexus nem parkol a feljárón, elérkezettnek látták az időt tervük végrehajtásához.

Éjfélig vártak, majd óvatosan megközelítették az épületet. A magas, de jól megmászható vaskerítésen könnyen átjutottak, azután megkerülték a villát, mert úgy gondolták, a hátsó traktuson úgy is behatolhatnak, hogy az az utcáról nem lesz látható. Még a véletlenül arra kódorgó, éjszakai sétáló se vehet észre belőle semmit.

Találtak is egy tágas ablakot, aminek egyrétegű üvegét – a jól bevált technikájukkal, gyakorlott mozdulatokkal – kivágták, majd egyikük behuppant a belső helyiségbe. Társa lecövekelt az ablak alatt, minden eshetőségre készen. Egyrészt az ő feladata volt az őrködés, másrészt neki kellett átvenni az ablakon át kiadott értéktárgyakat.

Amelyikük bejutott a házba, kissé bizalmatlanul nézett körül, mert szinte semmit se látott. Mindenütt vaksötét volt, a vastag falú, magas belterű szobában mintha a kinti éjjeli sötétség megduplázódott volna.

Azt azonban az apró zseblámpa gyenge fényénél is azonnal látta, a választásuk helyes volt: amerre csak pillantott, ezüstnek tűnő dísztárgyakat, kancsókat, tálakat, gyertyatartókat vélt felfedezni. Mintha múzeumi kiállítás tárgyait helyezték volna el művészi sorrendben a polcokon, asztalon, komódon, de még a padlón is hatalmas, kínainak tűnő, díszes vázák álltak.

Autójukkal, előrelátóan, a közeli utcában parkoltak le, hogy a nagyobb darabok kicipelésével se adódjon gond, ne kelljen sokat vesződni a szállítással. Végül is, ketten voltak, bíztak benne, megoldják.

Abban a pillanatban, amikor a lámpafény épp körbeért a tágas helyiségben, megdöbbenve vette észre, hogy a sarokban három, nagytestű kutya – mert farkasok bizonyára nem lehettek – áll, megfeszített izmokkal, ugrásra készen.

Úgy érezte, még a szívverése is elállt, pánikérzetét pedig csak fokozta, hogy az állatok felől mély hangú, támadó jellegű, harcias morgás hallatszott.

Ledermedt. Mihelyt sikerült összeszednie magát, csak arra tudott gondolni, ebből a helyzetből akkor menekülhet ép bőrrel, ha megőrzi a hidegvérét.

Lassan, óvatosan hátrált a betört üvegű ablak felé. Ahogy odaért, felkapaszkodott a párkányra – a kutyáknak még mindig nem mert hátat fordítani –, majd hirtelen mozdulattal kivetette magát az ablakon.

Rémülten intett a társának, kövesse, és rohanni kezdett a kerítés felé. Lihegve kapaszkodott fel rá, és semmit sem értő partnerével együtt, a kocsijukhoz szaladtak.

Beülvén az autóba, még az ajtót is magukra zárta, csak akkor fogott hozzá, hogy elmagyarázza tette, és a fejvesztett menekülés okát.

„A szobrász valóban nem volt otthon, na de a kutyái! Nem is hallottam róla, hogy ez ilyen nagy állatbarát! Persze, aki remeteként, család nélkül él, annak is kell, hogy valaki, vagy valami körülötte legyen. Hát ezért nem volt se riasztó, se egyéb biztonsági eszköz a házban. Jól őrizték azt a művész úr távollétében a hatalmas, vérszomjas fenevadak” – mondta.

A derengő hajnalban hazahajtottak, és elhatározták, egy-két hétig nem fognak hozzá új betöréshez. Sőt, még a tervezést is elhalasztják, okulva a rémisztő kalandból.

***

A szobrász, a betörés másnapján reggel, kissé késve ébredt félemeleti hálószobájában.

Az idő nem sürgette, aznapra semmilyen határidős feladata nem volt. Az eredményesen befejezett munka érzetével, jókedvűen lépett le az ágyról. Még a lába alatt sündörgő törpeuszkár harcias morgása se tudta kihozni a béketűrésből. Tudta, a kis eb éhes, azért unszolja őt is a gyorsabb öltözködésre.

Amikor azonban leért a tágas, gazdagon berendezett hallba, meglepetéssel látta, a helyiség ablaka ki van vágva. „Na, itt valami érdekes dolog történt az éjszaka” – jegyezte meg, csak úgy magának, félhangosan. „Ki akartak rabolni. Vajon miért nem sikerült?!”

Pillantása ekkor a sarokban álló, előző nap befejezett kompozícióra esett. A három, nagy testű ebből álló szoborcsoportnak a „Falka” elnevezést adta. A szoboregyüttes az újonnan épített állatkórház megnyitójára készült, megrendelésre. Az épület felavatását, egyben a szoborcsoport átadását, leleplezését, két nappal későbbre tervezték. Ahogy elnézte kedvenc alkotását – mivel valóban nagy állatbarát volt – beléhasított a felismerés, ami hangos nevetésre késztette.

Valószínűleg a „kutyák” riasztották el a betörőket. És akkor lenézett a lába körül egyre idegesítőbben sertepertélő törpeuszkárra: „ebbe te is biztosan besegítettél azzal a harcias morgásoddal. Na, gyere, adom a reggelidet. Kiérdemelted”.

AZ IDŐK VÉGEZETÉIG

Már nem volt igazán fiatal, de még annyira öreg sem, hogy ne gondoljon rá: egyedül nem lenne jó leélni az életét, párt kell találnia. Párt, akivel az idők végezetéig boldog lehetne.

Talán nem a legtökéletesebb megoldás, ha felállít egy mércét, és az elképzeléséhez megingathatatlanul ragaszkodik, ő mégis ezt tette. Sőt, szobrász lévén, megalkotta a női ideálját.

Kőbe véste, kifaragta álmai asszonyát.

A szobor fiatal nőt ábrázolt, csodálkozó szemekkel, fitos orral, duzzadt, érzéki ajkakkal, vállig érő, enyhén hullámos hajjal. Az alakja talán hétköznapinak volt mondható, számára mégis a legtökéletesebb: filigrán alkat, kis mellek, karcsú derék, hosszú combok, vékony csukló, apró kezek és lábak…

Kereste, de nem találta meg az igazit.

Hogy a párkapcsolat – ha csak a fantázia világában is – valahogy létrejöjjön, készített egy szobrot saját magáról is. Ezt természetesen nem idealizálta, olyannak alkotta meg, amilyen az ő valóságos kinézete volt.

Évtizedek teltek el, amikor úgy gondolta, a női alakot nem rejtegeti tovább a világ elől, és egy adandó alkalommal kiállította.

A szobrot sokan megcsodálták, írtak róla az újságok is, közzé téve a fotóját.

Egy napon idősödő nő kereste meg. Kicsit elfogódottan kezdett a mondandójába, tartva attól, kérése nem talál kellő fogadtatásra, sőt, talán gúnyolódás céltáblájának teszi ki magát.

Megvenné a szobrot – mondta, vagy inkább kérte. Emlékezteti valamikori, fiatal énjére, és mivel anyagilag megengedheti magának, a szobor árát, alku nélkül megfizetné. Felállítaná a villája kertjében.

A szobrász elsőre nemet mondott. Azzal a kiegészítéssel, hogy azért meggondolja a dolgot, de előbb szeretné kicsit jobban megismerni a potenciális vásárlót.

Ha a hölgynek nincs ellenére, szívesen találkozna még vele, beszélgessenek egy kicsit. Mégiscsak más az, ha olyan valakinek adja tovább élete egyik legjelentősebb alkotását, akit valamennyire ismer.

A nő belement. Találkozgattak, beszélgettek, meséltek az életükről, és egyre bensőségesebb kapcsolat alakult ki közöttük. A nő egyszer, mintegy véletlenszerűen megemlítette, kár, hogy nem találkoztak korábban. Sajnálja, hogy nem ismerhette, kíváncsi lett volna rá, hogy nézett ki a szobrász fiatalon.

A férfi ekkor megmutatta a saját magáról készült, soha ki nem állított szobrot.

A nő nagyot nézett: mindig ilyen volt a férfi ideálom. Pontosan ilyen.

Életük vége felé mindegyikük meglelte a párját. Ha másként nem, kőbe vésve.

A két szobor egy évtizeddel később egymás mellett állt a közös síremléken. És azóta is, az idők végezetéig.