Tartalomjegyzék

Címlap

Minden félresikerült randi

A könyv teljes jogvédelem alatt áll.

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

A könyv teljes jogvédelem alatt áll.

Bármilyen részlet megjelenítéséhez szerzői engedély szükséges.

Írta: V. Kiss Orsolya

www.orsolyakiss.com

Szerkesztés: Dudás Petra, Becz Dorottya,

www.krisznadasiwrites.hu

Korrektúra: Nádasi Krisz, www.krisznadasiwrites.hu

Borító: Coverist Sudio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Nyomda: Prime Rate Kft.

Kiadja: V. Kiss Orsolya

2023

1. FEJEZET

– Láttad, mit posztolt nagyi Twitteren?

Violet a konyhapultra dobta a telefonját.

– Nem én – válaszolta Linda –, de csodálom, hogy az új telefonod még nem tört el.

– Ennyit ki kell bírnia – vetette oda Violet, és megvonta a vállát.

Linda felkapta húga mobilját a konyhapultról, és elolvasta a bejegyzést: „Az élet elrohan melletted, és amikor egy nap megállásra kényszerülsz, szembe kell nézned azzal, hogy a vágyaid nem teljesültek.” Linda beletúrt dús, vörösesbarna hajába és a szemét forgatta, biztosra vette, ez csakis a nagyi újabb burkolt üzenete arra, hogy már unokát szeretne. Visszaadta a telefont Violetnek, és a turmixgép felé fordult. A keverőedénybe spenót- és salátaleveleket dobott, majd banánt szeletelt.

– Minek posztol ilyeneket? Kár volt megtanítanod neki, hogyan használja a Twittert – sóhajtotta Linda.

– Depressziós szegénykém – jelentette ki Violet. – Fel kell vidítanunk, abban a szanatóriumban nem érzi jól magát.

Linda a zöldségleveleket és a banánhalmot felöntötte mandulatejjel, majd tett bele néhány jégkockát.

– Én is sajnálom, hogy nem futotta színvonalasabb intézményi ellátásra. Azért a célnak ez is megfelel, segítik, hogy talpra álljon a szívroham után.

– Ez idáig nem úgy néz ki, hogy segítettek volna rajta. Mellesleg abban a lepukkant épületben én is depis lennék.

– Nem az épület számít. – Linda a fejét rázta. – Ott is vannak jó szakemberek.

– Ebben sem vagyok biztos – jegyezte meg Violet, majd a turmixgép felé intett. – Azt a löttyöt neki csinálod?

Linda nem szerette, hogy a húga lenézően beszél az egészséges étkezés irányába tett erőfeszítéseiről. Kettőjük közül Violet örökölte anyjuk vékony alkatát, míg ő apjuk erős testfelépítését, ezért állandó harcban állt a felkúszó kilókkal. Húga a nagymamájukkal gyakran evett gyorsétteremben, azonban a nagyi szívrohama után Linda elhatározta, átneveli őt az egészséges étkezésre.

– Ez egy vitaminbomba, pontosan erre van most szüksége – válaszolta Linda, majd felnyúlt a konyhaszekrénybe, és leemelt egy utazópoharat.

Szerette a krémszínű bútorokkal felszerelt kisméretű konyhájukat, akkor is, ha mindössze a hűtő, egy elektromos főzőlap, a sütő és egy mosogató fért el benne. Legalább minden a keze ügyében volt. Amikor az ideje engedte, szívesen összedobott egy-egy finom ételt.

Kiadagolta a turmixot, majd megfordult, és rátette a poharat a bárpultra, ami a nyitott konyhát és a tágas, világos nappalit választotta el egymástól. A nappaliban kapott helyet az étkezőasztal székekkel; a falra szerelt tévé előtt acélkék szövetborítású kanapé terpeszkedett, még otthonosabbá téve a lakást. Ebből a helyiségből lehetett megközelíteni a fürdőt és a három hálószobát. New York City Dél-Bronx részében, egy hatszintes háztömb harmadik emeleti lakásában éltek. Habár sokan nem voltak túl jó véleménnyel Bronxról, Lindának gyerekkora óta az otthont jelentette. A nagypapájuk halála után ezt az ingatlant vásárolta meg a mamájuk: mivel őket a húgával örökbefogadta, kellett a többszobás lakás. Itt nőttek fel és éltek hármasban.

Linda a nagyi szívrohama utáni első hetekben üresnek érezte a lakást, aztán elfogadta, hogy néhány hónapra kettesben maradtak Violettel. Mosolyogva emlékezett vissza azokra az időkre, amikor albérletet keresett magának, mert úgy érezte, önállósodnia kell – de később rájött, semmi értelme New Yorkban szobát bérelnie méregdrágán, hiszen a sajátja ingyen van. Majd ha Carllal összeköltöznek... Remélte, hamarosan.

Violet az előszobai tükör előtt hullámosította állig érő, szőkített haját. Ahogyan Linda tanította neki, feltűzte a fürtjeit, majd leválasztott és közrefogott egy tincset.

– Nem kell forgatnod, csak tekerd fel kissé, és húzd végig a hajvasalót – instruálta Linda. – Jó a fodrász a családban.

Húga mellé lépett a tükörhöz – mindössze a szemük és a mosolyuk hasonlított, egyébként a külsejük alapján sokan nem gondolták, hogy testvérek.

Violet szűk pólót és miniszoknyát viselt.

– Így jössz? – kérdezte Linda.

– Miért? Egy szanatóriumi látogatásra nem vehetek fel rövid szoknyát?

– Jól van, ahogy szeretnéd. – Ráhagyta. Bár a mindössze huszonöt évével Linda nem tartotta magát idősnek, sokszor érezte, hogy anyáskodik a nála három évvel fiatalabb húga felett. Ráadásul tudta, fölösleges erőfeszítés.

Linda ezúttal is a legkényelmesebb, bézs vászonnadrágját és fehér pólóját viselte. Neki nem volt szüksége kihívó ruhákra, tudta, gyönyörű hajzuhataga mindenki figyelmét vonzza. Fodrászként kiemelt figyelmet fordított vörösesbarna tincseire – meg is lett az eredménye, a védjegyévé vált. Felkapta a fedeles poharat a bárpultról, és a táskájába tette. Ekkor a telefonja kijelzőjén Carl neve és egy szövegbuborék ikonja jelent meg. Megérintette, hogy elolvassa, mit írt a barátja.

„Hiányzol, bébi.”

Linda elmosolyodott, a testén jóleső borzongás futott végig, elképzelte, hogy Carl mellkasához bújik – aztán eszébe jutott, hogy másnapig ki kell bírnia nélküle. Carl általában csak néhány szót írt, és ez éppen elég volt arra, hogy Linda felidézze magában, mennyire odavan a férfiért. Visszaírt szerelmének.

„Te is nekem, drágám. Alig várom, hogy lássalak.”

Violet hangja szakította meg a romantikus pillanatot.

– A kis pirossal megyünk?

– Igen, menjünk azzal – felelte Linda.

Szerette Ford Fiestáját, mert hiába tizennyolc éves, még sehol nem hagyta cserben. Meglehet, New Yorkban az autó fenntartása drága mulatság és mind ez idáig csak a parkoltatása többe került, mint az autó maga, Linda ragaszkodott hozzá. A kis piros Ford az önállóságát jelképezte.

Linda és Violet lesétáltak a harmadik emeleti lakásukból. A másodikon harsány női hang riasztotta meg őket. Jól ismerték a tulajdonosát: Mia, az alattuk lakó középkorú hölgy volt az. Linda ijedten kitette Violet elé a kezét, hogy megállítsa.

– Basszus, ez Mia – suttogta Linda. – Megígértem neki, hogy foglalok időpontot hozzám, a szalonba, és teljesen elfelejtettem.

– Hát mondd neki, hogy nincs időpontod – közölte közömbösen Violet, és megvonta a vállát.

– Tudod, mennyire rámenős, nem fogadja el a nemet. Nincs kedvem magyarázkodni. Gyere, menjünk lifttel.

– Jó ötlet.

Visszasétáltak a lifthez. Linda megnyomta a hívógombot. Már bánta, hogy Miának megígérte, beszorítja az amúgy is zsúfolt munkarendjébe, csupán azért, mert a nagyi barátnője. Nemet kellene mondania az ismerőseinek, akik nála szeretnének hajat vágatni. Mindig velük volt a legtöbb probléma a sokszor lehetetlen kívánságaik miatt.

Néhány másodperc múlva megérkezett a lift, belépve Linda megkönnyebbülten dőlt az oldalához.

– Hála az égnek!

A másodikon megállva Linda ijedten nézett Violetre. Az ajtó kinyílt és mögötte Miát pillantották meg.

– A fenébe! Hogy is gondoltam, hogy Mia a lépcsőn megy le? – súgta oda Linda a húgának.

Mia a hatvanas éveiben járt. Félhosszú, barnára festett haját kontyba fogta össze. Divatos, bő farmernadrágot és meggypiros inget viselt. Imádott öltözködni. Az élettársával, Justinnal élt együtt az alsó lakásban. Linda hiába kedvelte és értékelte, hogy hosszú évek óta számíthattak rá, a temperamentumos, bőbeszédű természetéhez nem minden nap volt kedve.

– Helló, drágáim – kiáltott fel a nő örömmel, és lecsúsztatta az orrára napszemüvegét. – De jó látni titeket!

Belépett a liftbe melléjük, és megnyomta a gombot.

– Helló – nyögte ki Linda.

Violet vigyorgott a kínos szituáción. Hiába igyekeztek, Miát sosem lehet elkerülni.

– Kérdezni akartam, mikor kapok időpontot New York legjobb fodrászához? – hízelgett a nő.

– Sajnos mostanában tele van a naptáram – habogta Linda.

– Várok szívesen.

– Elég hosszú ideig kellene...

– Egy jó fodrászra érdemes, tudom én azt. Sok kontárral volt már dolgom.

Mia megsimogatta Linda karját, mire a lányt kirázta a hideg. Elhúzódva adta meg magát.

– Rendben. Szólok, ha lesz hely.

– Köszönöm, drágám. Tudod, elegem van a legtöbb fodrászból, mindig elrontják a hajam. Te vagy az utolsó reményem.

Linda pontosan ettől tartott. Tőle várja a kedves szomszédja a tökéletes frizurát. A tökéletes frizura azonban mindenkinek mást jelent.

– Hogy van Helen? – kérdezte Mia, amikor kiszálltak a liftből.

– Gyógyulgat, de még nem túl jól – szólalt meg Violet.

Negyedóra is eltelt, mire meghallgatták Mia aktuális problémáit és udvariasan elbúcsúztak. Tizenöt perc soknak számít, amikor az ember sietne. Kisétáltak az utcájukba; a hatemeletes háztömb mellett alacsonyabb, két- és háromemeletes lakóépületek sorakoztak. Az utcájukban néhány zöldellő fa állt és a széles út mindkét oldalán autók parkoltak, a lakóházak aljában egy-egy üzlet bújt meg. Linda szerette a környékük kisvárosi hangulatát. Miközben az autója felé sétáltak, egy gyógyszertár, pizzéria és élelmiszerbolt előtt haladtak el. Néhány autós, egy motor és biciklisek gurultak el mellettük az úton, a járdán járókelők gyalogoltak. Linda az arcán érezte a kora nyári napsugarakat. Egy fiatal fiú sétált velük szemben és feltűnően megbámulta őket.

A Fiesta előtt megállva Violet a vezetőoldali ajtóhoz ugrott.

– Hadd vezessek ma én!

– De hiszen félsz a forgalomban – mondta csodálkozva Linda.

– Pontosan. Viszont úgy döntöttem, hogy szembenézek a félelmemmel – jelentette ki Violet.

– Nem biztos, hogy ez a legmegfelelőbb időpont erre.

– Sosincs rá megfelelő időpont.

A meglepő bölcsesség hallatán Linda beleegyezett a cserébe. Végül is Violetnek volt jogsija, és némi gyakorlata is, úgy gondolta, majd irányítja az anyósülésről. Hamarosan New York forgatagában találták magukat.

– Kincsekre bukkantam tegnap az egyik dobozomban. El is hoztam magammal – újságolta Violet, miközben erősen koncentrált az útra.

– Na és mik azok? – érdeklődött Linda.

– A gyerekkori rajzaink, egy mappában találtam meg. Szerintem a nagyi rakta félre őket. Gondoltam, meglepem vele, és ezzel kirángatom az érzelmi hullámvölgyből. Talán többre megyek vele, mint te a csodaturmixoddal – nevette el magát Violet.

– Pedig az egészségtelen életmódja vezetett a szívrohamhoz.

– Szerintem a megoldatlan lelki problémái okozták a bajt – válaszolta Violet meggyőződéssel. Mindig pszichológiai oldalról közelítve próbálta megoldani a problémákat.

– Melyikünknek nincsenek érzelmi nehézségei? Neked is vannak.

– Ez igaz. Viszont csak azért, mert Adammel éppen rosszban vagyunk, igenis szeretjük egymást.

– Tudom, tudom. – Linda nem akart vitázni, ezért témát váltott. – Még mindig szórólapokat osztogat?

– Adam most az egyetemre koncentrál, ahogy én is. Nem lehet komolyabb munkája emellett.

– Értem, persze, de az egyetemen is elhasalt, pedig művészetet tanul, abból azért nem szoktak megbukni az emberek – jegyezte meg óvatosan.

Violet nagy sebességgel vette be a kanyart.

– Keresi az útját. Én is ennyi idősen képzem át magam fogászati asszisztensből tanítóvá. Soha nem késő váltani. Amúgy a te Carlod sem tökéletes. Már több mint egy éve randiztok, és még mindig nem ajánlotta fel, hogy lakjatok együtt. Mégis mire vár még? Adammel mi már megbeszéltük, hogy az egyetem után összeköltözünk.

– Tudod, hogy Carlnak rengeteg a teendője, egy egész fodrászszalon-hálózatot üzemeltet. Ha kevesebb munkája lesz, összeköltözünk – védte meg Linda a barátját.

– Hmm, ennek kifogásszaga van. De neked legyen igazad, drága nővérem.

Linda elmosolyodott. Bármit is gondolt Violet, ő tudta, Adam és Carl között óriási a különbség. Carl már kész férfi, míg Adam fiatal fiú, akinek még fogalma sincs, mit vár az élettől.

– Itt kéne sávot váltanod – figyelmeztette a húgát Linda.

Violet áttért a mellette lévő sávba, de nem vette észre a jobbról érkező autót.

– Vigyázz! – kiáltott fel Linda.

Violet ijedten lépett a fékre.

Hiába.

A másik autó elejének koccantak.

Jesszusom, mit csinált Violet? – szitkozódott magában Linda. Miért is adta át neki a kormányt? Jobb lett volna, ha aznap a komfortzónáján belül marad. Lindának kellett néhány pillanat, mire felfogta, mi történt. Azt azonnal felmérte, hogy nem történt komoly baj, épségben vannak.

– Jaj, jaj, ne – kiáltott fel Violet. A kormányt markolva kapkodta a levegőt.

Linda gyorsabban visszanyerte a lélekjelenlétét.

– Húzódj le az út szélére – utasította húgát.

– Nem láttam azt az autót – védekezett Violet.

– Ezért kell figyelned – bosszankodott Linda. – Ez egyáltalán nem hiányzott.

– Nincsenek jó energiái ennek a napnak – kesergett Violet, miközben a padka mellé parkolt a másik autó mögé. – Vajon mi jöhet még?

– Ne is mondd.

Linda mérgesen kiszállt, hogy felmérje a kárt, és a másik autó sofőrjével beszéljen. Már az is elég nagy probléma, hogy nem ő vezetett.

– Hívjunk rendőrt, vagy elismeri a hibát? – kérdezte az idős férfi szigorúan.

– Nem szükséges, elnézést – magyarázta Linda, és már lépett is vissza, hogy elővegye a kötvényt a kesztyűtartóból. Végül is az ilyen esetekre fizeti a drága kötelező biztosítást.

Violet riadtan hagyta el az autót, és elvonult telefonálni.

Az idős férfi a körülményekhez képest nyugodtan fogadta a történteket. Igaz, az ő autójának csak az elülső lökhárítója sérült, mert hamarabb észrevette, hogy nem kapott elsőbbséget, és idejében elhúzta a kormányt. Linda hátsó sárvédője azonban benyomódott és a lökhárító féloldalasan lógott. Telefonszámot cseréltek, lefényképezték az autókat, majd elbúcsúztak. Linda és Violet szótlanul ültek vissza. Kénytelenek voltak elmenni az autószerelőhöz, ezért nagymamájuknak várnia kellett. Linda vezetett, de egész úton magában dohogott, hogy rossz ötlet volt átengednie Violetnek a vezetést. Büszke volt rá, hogy amióta autótulajdonos lett, nem okozott balesetet, erre Violet gondoskodott róla, hogy ez változzon.

A műhelyben jól ismerték Lindát és az autóját, Henry, a magánszerviz szerelője és tulajdonosa ismerősként köszöntötte. A férfi a harmincas éveiben járt, mackós alkata és mindig mosolygó szeme bizalmat ébresztett az ügyfeleiben, ráadásul a szakmájában profinak számított. Az utóbbi időben annyi munkája lett, hogy alkalmazottakat vett fel. Linda örült, hogy rátalált erre a megbízható csapatra, ha bármi gondja akadt az autójával, mindig ide hozta.

– Linda, hát újra itt vagy! – Henry derűsen üdvözölte. – Mesélj, mi történt az autóddal?

– A húgom, Violet – mondta Linda a tettesre mutatva, mire Henrynek felcsillant a szeme. A lány már megszokta, hogy a húga a szőkített hajával és ártatlan tekintetével mindig felkelti a férfiak figyelmét.

– Én voltam az. – Violet bűnbánóan pislogott. – Egy kis koccanás.

– Előfordul az ilyen, erre vagyok én – válaszolta Henry mosolyogva.

– Még soha nem törtem össze ezt az autót. Már bánom, hogy átadtam a vezetést – mondta Linda méltatlankodva.

– Jól van, na – mormogta Violet. – Az a fickó túl gyorsan ment.

– Hogyne, mindig a másik a hibás – torkolta le a nővére.

– Semmi gond, ennél rosszabb is lehetett volna. – Henry körüljárta az autót, alaposan szemügyre vette a benyomódott lemezt és a lógó lökhárítót – Látom, látom. Nos, nem tűnik vészesnek, szerencsére a gumi nem sérült, de jó, hogy behoztad, hozzáér a hátsó elem. Megjavítjuk, de sajnos nem tudunk azonnal nekilátni, itt kellene hagynod az autót, jobb, ha így nem közlekedsz vele.

– Ó, ne – szomorodott el Linda. – Ezek szerint egy ideig nem használhatom.

– Visszajelzek, amint elkészültünk. Igyekszem, de sajnos biztosan várnod kell.

Linda annak is örült, hogy Henry bevállalta az autójavítást, metróra ültek, és mentek tovább.

Nem sokkal később beléptek a Mary Ann Rehabilitációs és Gondozóközpontba. A bronxi szanatórium lapostetős kockaépület volt barnára festett falakkal, a magas, fehér recepcióspult mögött fekete hajú, fiatal lány ült unott arckifejezéssel.

– Helen Rogershez jöttünk – szólt Linda.

– A szobájában pihen, gyengélkedik, de felmehettek hozzá – válaszolta a lány egy mosolyt erőltetve az arcára.

Linda nem örült a hallottaknak. Ezek szerint hiába várta, hogy nagymamája végre jobb formába kerüljön. Beléptek a nappaliba a szürke, kopottas padlószőnyegen, az alacsony dohányzóasztalok, barna textilhuzatos fotelek közé, ahol a fehérre festett falakat tájfestmények díszítették. A nappali járófelületét padlószőnyeg borította. Ráfért volna az épületre a felújítás, nem ez volt New York legszínvonalasabb szanatóriuma, viszont amikor Helen szívrohamot kapott, és az orvosa azt javasolta, feküdjön be egy megfelelő rehabilitációs intézetbe, sok szóba jöhető helyet felkerestek. Végül erre volt elég pénzük.

Linda szemügyre vette a fotelekben üldögélő betegeket. A nagymamája mindig örömmel vett részt a teadélutánokon, ahol a többiekkel beszélgettek, kártyáztak. Az, hogy nem ült itt közöttük, egyértelműen bajt jelentett. Az ijedségtől éles, szúró fájdalom nyilallt a mellkasába.

Violettel együtt átvágtak a nappalin. Nem messze tőlük magas, széles vállú, fiatal férfi haladt el. Mindkét izmos karját tetoválás díszítette, barna haját rövidre vágatva hordta. Semmiképp nem illett az itteni környezetbe.

– Ki ez a pasas? – tudakolta Violet.

– Nem tudom. Egy új gondozó lehet – válaszolta Linda közömbösen.

– Fura. Miért dolgozik itt egy izompacsirta? Inkább nézném kidobónak, mint egészségügyi dolgozónak – nevetett Violet.

– Mondták ezt már néhányan – szólalt meg a férfi a hátuk mögött.

Linda és Violet egyszerre fordultak meg és néztek a föléjük tornyosuló férfira.

– Tim vagyok – mutatkozott be kedvesen.

Violet zavartan bámult rá, mire Linda megszólalt, hogy kimentse húgát.

– Nem láttunk még itt.

– Betegszállító vagyok, szerződéses – mondta Tim.

– Mi a nagymamánkat látogatjuk – csacsogott Linda. – Helen Rogersnek hívják.

– Helen? Ismerem, éppen tegnap megkért, hogy segítsek a telefonjával, egy online meetinghez akart csatlakozni Zoomon.

– Milyen találkozóhoz? – kérdezte Linda, mert furcsának találta, hogy a nagymamája nem említette.

– Talán jobb, ha ezt tőle kérdezitek meg.

Tim elköszönt tőlük, és továbbsietett.

Vajon milyen online órához csatlakozott a nagyi? Linda intett Violetnek, hogy ne várjanak a liftre, hanem a lépcsők felé vegyék az irányt, mielőbb Helen szobájába akart jutni. Előzetes jóváhagyást kellett kérnie, hogy a nagymamáját a szobájában látogathassák, de Linda ezt az engedélyt már korábban elintézte maguknak; kettesével vették a lépcsőfokokat.

– Miért voltál olyan csöndben? – kérdezte Linda. – Így rád ijesztett Tim?

– Csak meglepődtem – felelte Violet.

– Végig téged bámult – jegyezte meg Linda mosolyogva.

– Engem aztán bámulhat. – Violet megállt, és mély lélegzetet vett a lépcsőfordulóban. – Hé, túl gyors tempót diktálsz. Kifulladok.

Linda lelassított. Talán mégsem hiábavaló a törekvése, hogy egészségesen étkezzen és rendszeresen járjon edzésekre. Jobb kondiban van, mint a húga.

– Gyerünk. A végén még neked is csinálok egy csodaturmixot.

– Kérlek, csak azt ne! – tiltakozott Violet.

Linda bevárta húgát, majd hosszú, vörösesbarna haját a válla mögé dobta. Eszébe jutottak nagymamája szavai, gyerekkorában sokat dicsérte különleges fürtjeit, talán ezért tartotta ő maga is védjegyének a dús hajkoronáját, amit általában hullámosra sütött be. A fodrászszakmát is amiatt választotta, mert miután húgával a nagyihoz kerültek, úgy engedte csak iskolába őket, hogy frizurát készített mindkettőjüknek. Mennyi mindent köszönhetnek neki!

Kopogtatás nélkül nyitottak be, nagymamájuk az ágyában ült és olvasott.

– Mi történt, nagyi? – esett neki Linda.

– Drágáim, nagyszerűen vagyok. – Helen mosolyogva nézett fel belépő unokáira. Becsukta a kezében lévő könyvet, és kikelt az ágyból. Mentazöld szabadidőnadrágot és pólót viselt, ez jól illett magas, vékony alkatához, vállig érő, ősz hajához. Sportos öltözködése ellenére sugárzott belőle a finomság és elegancia.

– Azt hallottuk, rosszul lettél – jegyezte meg Violet.

– Semmiség volt, kicsit megszédültem – nyugtatta őket Helen. – Még így is nekem a legjobb az egészségi állapotom az egész szanatóriumban.

Linda tudta, hogy a nagymamájuk hajlamos félvállról venni a saját problémáit.

– Kivizsgáltak? – kérdezte Linda.

– Igen, az itteni orvosnál jártam. Minden rendben van.

– Szeded a gyógyszereidet? – faggatta Violet.

– Persze, hogy szedem.

– Tegnap online találkozód volt? Kivel? – szegezte neki a kérdést Linda.

Helen felkapta a fejét.

– Nocsak. Kitől tudod?

– A gyúrós betegszállító mesélte – kotyogta Violet.

– Tim? – Helen nevetett. – Ő egy igazi úriember. Olyan segítőkész. Azt mondják, katona volt, de leszerelt és visszavonult.

– Szerintem inkább megcsömörlött katona, biztosan tele van lelki sérülésekkel – fintorgott Violet. – Nekem akkor is fura ebben a környezetben.

– Na, de inkább rólad beszéljünk. Milyen online óra? Nem is meséltél róla. – Linda sürgetően nézett a nagymamájára.

– Egy gyógyító hölggyel volt meetingem. Az aurámat tisztította meg – felelte Helen.

– Hűha! Mennyire vagányul hangzik. – Violet szeme felcsillant a hallottak hatására.

– Micsoda? Az interneten keresztül? – Linda szemei kikerekedtek. – Ugye tudod, ez mekkora átverés?

– Tudtam, hogy így reagálsz majd, Linda – mondta Helen a fejét csóválva. – Teljesen megbízható. És online is működik.

– Mit mondott neked az a gyógyító? Lehet, hogy attól lettél rosszul. – Linda szúrós szemmel nézett a nagyijára, felháborította, hogyan juthatott ilyen az eszébe.

– Csupán energiákkal dolgozott – válaszolta Helen.

– Nincs ebben semmi rossz, Linda. A gyógyulás több dimenzióban történik. Lehet, hogy a nagyinak pont ez segít majd – tette hozzá Violet.

– Így van. Sok mindenre rávilágított, például hogy átok ül a családunkon – magyarázta Helen.

– Na persze! És ezt hány dollárért mondta meg neked? – morgolódott Linda.

– Nem az a lényeg, kedvesem – csitította Helen. – Tényleg olyan, mintha átok ülne a családunk női tagjain. Párkapcsolati átok. Nem tudom, mennyi van még hátra, de ha eljön az idő... mielőtt elmegyek, családban szeretnélek látni titeket. Olyanban, ami sem nekem, sem az anyátoknak nem adatott meg. A gyógyító hölggyel kiküldtük a kívánságomat az univerzumba. Azt kívántam, hogy személyesen találkozzam a dédunokáimmal – sóhajtott Helen.

Linda és Violet egymásra nézett. A nagymamájuk először beszélt a halálról; talán rosszulléte mégis súlyosabb, mint ahogyan előadta.

– Ugyan, csupán a hatvanas éveidben jársz, fiatal nagymama vagy – mondta Linda. – Csak változtatsz az életmódodon, és kész. Egy új, egészséges diéta csodákra képes. Hidd el, fitten kerülsz majd ki innen. Nézd, hoztam egy finom turmixot.

Előhúzta a táskájából a fedeles poharat.

– Nagyon kedves tőled. Itt is hasonló ételekkel etetnek. Betennéd a fridzsiderbe?

Linda felállt, kinyitotta a hűtőt. A polcon még ott állt a múltkori vitaminbomba.

– Ó, azt meg elfelejtettem – mondta bűnbánóan Helen.

Linda a régi turmixot kivette, az újat betette a helyére, és megadóan sóhajtott, hogy ilyen egyszerűen nem tudja a nagymamáját átnevelni az egészségesebb életmódra.

– Nézd, én is hoztam neked valamit – törte meg a csendet Violet, majd átadta Helennek a rajzokkal teli mappát.

Linda bosszúsan állapította meg, hogy Violet haszontalan meglepetése nagyobb örömet szerzett a nagymamájuknak, mint a turmix. Helen előhúzott egy lapot a mappából; a rajz egy kislányt és egy kisfiút ábrázolt. „A jövendőbeli gyermekeim” – állt a papír tetején, a rajz alatt pedig a két név: Emily és Benjamin. A fiú barna hajú volt, a kislány szőke.

– Erre emlékszem! Linda, te rajzoltad az elképzelt gyerekeidről – kiáltott fel lelkesen Helen. – Egy időben állandóan arról beszéltél, hogy lesz egy jóképű férjed és két gyereked. Beöltöztél menyasszonynak, fel-alá sétáltál a lakásban. Violet pedig belekapaszkodott a fátyladba, lerángatta a fejedről és te kiborultál emiatt.

Az emlék hatására Helen arcára mosoly ült ki, és merengve bámult maga elé.

– Hadd nézzem! – kérte Violet. Kikapta nagymamája kezéből a rajzot, és alaposan szemügyre vette. – Egész szépen megrajzoltad.

– A kézügyességed mindig jó volt – mondta Helen Linda felé fordulva.

A lány odalépett a húga mellé, és ő is megvizsgálta a rajzot. Valóban, gyermekként sokat álmodozott róla, hogyha felnő, saját családja lesz. A jövendőbeli férjét nem látta tisztán, de a gyerekeit igen, és rajzokat készített róluk – ez volt az egyik. Ezen a képen a kisfiú nyolcéves lehetett, a kislány pedig hat. Megrázta a fejét.

– Rémlik. Nincs ebben semmi különös. Ki ne ábrándozna gyerekként?

– Látod! Már akkor szerettél volna családot – jegyezte meg Helen. – Most is valahol erre vágysz. Emily és Benjamin. Ahogy behunyom a szemem, látom őket magam előtt.

Már megint a gyerektémánál járnak. Linda felcsattant.

– Nagyi! Az már régen volt! Azóta sokat változtam.

– Biztosan azért, mert az a léhűtő... – Helen elharapta a mondatot –, szóval, mivel Carl nem akar gyereket, ezért te sem.

– Ne hívd így! Amúgy huszonöt éves vagyok, ráérek még.

– Ennyi idősen nekem már régen gyerekem volt – jelentette ki Helen.

– Na és mire mentél vele? – jegyezte meg Linda élesen. Amint látta, hogy Helen arca elkomorodik, megbánta, amit mondott.

– Mama – szólt közbe Violet, hogy tompítsa a kialakult konfliktust –, manapság később vállalnak a nők gyereket. Mi is bőven ráérünk.

– Tudom én, hogy ez a trend. Ám higgyétek el, az évek gyorsan elszállnak, és a végén még kifuttok az időből. Én pedig annyira szeretnék találkozni a dédunokáimmal, amíg még itt vagyok. Úgy szeretném, ha nektek szép családotok lenne!

Linda békítőleg Helen vállára tette a kezét.

– Hidd el, még sokáig köztünk leszel.

– Természetesen először Lindán a sor, hogy gyereke legyen, ő az idősebb – nevetett Violet.

– Lehet, hogy olyan pocsék szülő lennék, mint anya, aki leadott minket – fűzte hozzá Linda keserűen. Minden egyes alkalommal elszomorodott, amikor a téma szóba jött.

– Nem ő adott le, hanem a gyámhivatal vett el tőle titeket, és én fogadtalak örökbe – emlékeztette Helen.

– Teljesen mindegy. Anyát csak a férfiak érdekelték. Nem foglalkozott velünk, nyűg voltunk számára. Apa pedig meghalt a börtönbe kerülése előtt. Remek családi történetünk van.

– Az én hibám – mondta Helen. – Amikor anyátok megszületett, én sem sokat törődtem vele... Azt hittem, ez így rendjén van, és amikor csak tudtam, lepasszoltam, aztán már túl késő volt, hogy megneveljem. Ráadásul, a nagyapád olyan szigorúan fogta... Persze, hogy tiniként lázadt ellenünk, és belemenekült egy rossz párkapcsolatba. Amikor magamhoz vettelek titeket, megfogadtam, hogy veletek mindent másképp teszek.

– Hidd el, sikerült. Neked köszönhetjük, hogy normális felnőtt lett belőlünk – szögezte le Violet.

Helent nosztalgikus hangulatban hagyták magára, amikor hazafelé indultak. Amint az utcára értek, Violet a táskájába nyúlt, és előhúzta a rajzot.

– Elhoztam magammal. Kíváncsi vagyok, vajon Carl mit szólna hozzá. Emily és Benjamin – olvasta fel Violet. – Elviszed neki?

– Nem vicces. Add ide! – utasította Linda.

– Hogyne, a tiéd, őrizd meg emlékbe. – Violet átnyújtotta a papírt. Linda a kezébe vette és elámult a mosolygós szőke kislányt és barna hajú kisfiút ábrázoló ceruzarajz láttán.

Hihetetlen, hogy gyerekkorában erről álmodozott.

Talán mert végignézte a saját családja széthullását, és ezzel az ábránddal vigasztalódott. Maga sem tudta pontosan az okokat, de tisztán emlékezett rá, hogy egy időben a jövendőbeli családjáról készített rajzok boldoggá tették. Azóta az élete és ő maga is megváltozott, már nincs szüksége az ábrándokra. Minek is kellenének neki?

– A gyerektémát itt és most lezárom. Ennek a szemétben a helye – mondta Linda tárgyilagosan.

– Ne! – kiáltott fel Violet fájdalmasan. – Ez a rajz már műemléknek számít. Mit mondok nagyinak, ha keresi?

– Az igazat – közölte nyugodt hangon Linda. – Ez a múlté.

Linda apró darabokra tépte a rajzot.

– Szegény gyerekek – siránkozott Violet. – Érzem, hogy ennek nem lesz jó vége, Linda.

Váratlanul erős szél támadt, és kifújta Linda kezéből a papírdarabokat. Azok a magasba emelkedtek.

– Látod! – kiáltott fel Violet követve a tekintetével. – Ez az univerzum válasza. Én a helyedben nem szórakoznék vele.

– Violet, hagyjuk ezt. Ideje visszatérni a valóságba. Ugorjunk fel a metróra, és menjünk haza.

A papírfoszlányok messze repültek.

2. FEJEZET

Másnap munkába induláskor a nagymamája szavai jártak Linda fejében. Végül tényleg kifut az időből, hogy gyerekei lehessenek? Ugyan! Hiszen több mint egy évtizede van arra, hogy gyereket vállaljon. Régebben valóban akart saját családot, de egyik kapcsolata sem úgy alakult, hogy a kisbaba szóba jöhetett volna. Mostanra pedig elengedte ezt a vágyát, vagyis későbbre halasztotta. Valóban Carlnak is része lehetett ebben, hiszen barátja kijelentette, nem szeretne gyereket a közeljövőben, sőt abban sem biztos, hogy szeretne-e egyáltalán. Bár Linda bízott benne, ha eljön az idő, meggyőzi Carlt a családalapításról. Az biztos, hogy számára sem ez volt a prioritás.

Linda felsétált az aluljáróból, és a szokásos New York-i forgatagban találta magát. Tíz perc séta után befordult a Wave Hair szalon utcájába. A szokásos manhattani látkép tárult elé; forgalmas út, mellette magas, elegáns irodaépületek. Nem zavarta az autók dudájának, a mentők, rendőrautók szirénájának a hangja vagy a gyalogosok beszélgetésének a moraja. New York hangos metropoliszának nézelődő turistáival és munkába igyekvő lakóival együtt haladt előre, aztán megállt a zebránál, majd még egy utcasarkot sétált. A munkahelye utcájában bankok, márkás ruhaüzletek sorakoztak, a járdákon büfékocsik álltak. Sikernek érezte, hogy a szerencsétlen sorsú, bronxi családból egy menő, manhattani fodrászszalonba jutott el. Büszke volt kialakult vendégkörére. A kuncsaftjai ragaszkodtak hozzá, és elégedettséggel töltötte el, hogy mindezt harmincéves kora előtt elérte. Fényes karriert látott maga előtt: még több munkatapasztalattal még sikeresebb és jobban kereső fodrász lesz. Ebbe a jövőképbe egyelőre valóban nem fért bele a gyerekvállalás.

Jókedvűen lépett be az elegáns, hatalmas üvegablakos szalonba. Ahogy becsukta maga mögött a bejártai ajtót, a városi zajt is maga mögött hagyta, itt halk komolyzene szólt. Modern, bézs textilhuzatos ülőgarnitúra várta az érkezőket, a szalont cserepes virágokkal díszítették, a fehér, márvány hatású padlót folyamatosan tisztán tartották. Modern és elegáns – így jellemezte volna a munkahelyét. A lelógó csillárok luxushatást kölcsönöztek az exkluzív üzletnek, a levegőben pedig kellemes virágillatot szippanthatott be a vendég, ami keveredett a sampon és balzsam illatával. Itt megpihenhettek a New York nyüzsgésétől megfáradt szépülni vágyók.

– Van egy kis változás a naptáradban – újságolta a szalon asszisztense, Becky, a harmincas, csinos, latin származású nő.

Linda az öltözőben éppen halványbarna és fehér csíkos kötényét vette fel.

– Micsoda? – kérdezte rosszat sejtve.

– Volt ma délutánra egy lemondásod, ezért Stella beíratta hozzád az egyik ügyfelét.

Linda dühös lett. Hogy merészelt a kolléganője a beleegyezése nélkül beleíratni bárkit a naptárába? Stella Carl anyja barátnőjének a lánya volt, és úgy került nemrégiben a céghez mint ígéretes, új fodrász. Egyelőre nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, pedig azt várták tőle, hogy megkönnyíti a többiek munkáját. Ápolt külsőjével, kedves mosolyával eleinte Linda is szimpatikusnak találta, aztán jobban megismerte... Mégis mit képzel magáról? Stella az utóbbi időben megnehezítette a dolgát.

Linda azonnal a közös számítógéphez lépett, és megnyitotta a naptárát. Valóban, a délutáni lemondás helyére Stella egy régi törzsvendéget íratott be hozzá. Az idős hölgynek senki nem tudott a kedvére tenni, soha nem volt elégedett a frizurájával.

Linda mérges volt, amiért kolléganője nincs rá tekintettel, ráadásul egy problémás ügyfelet írt be hozzá. Neki tíz olyan vendége is lenne, aki nagy örömmel jönne be a mai lemondás helyére. Nem ez volt az első eset, hogy Stella önkényesen, a háta mögött szervezkedett, és ez Lindát kifejezetten idegesítette. Sejtette, hogy kolléganőjét az bántja, hogy a főnökükkel, Carllal intim kapcsolatban van, mert Stella már az idekerülésekor kinézte magának a férfit. Ugyan Carl arra kérte Lindát, tartsák a kollégák előtt titokban a kapcsolatukat, Stella magától rájött. Amikor egyik nap Carl behívta őt az étkezőbe, és megcsókolta, Stella rájuk nyitott, és hiába ugrottak félre, a kolléganője tekintetéből Linda kiolvasta, hogy sejti, mi van köztük. Linda abban sem volt biztos, hogy a többieknek nem fecsegte-e ki a titkukat.

– Kérlek, írd vissza hozzá – utasította az asszisztenst. – Látom, nála is van még hely délután.

– Biztos vagy benne? Ne várjuk meg, amíg Stella megérkezik, és megbeszélitek személyesen? – puhatolózott Becky.

– Teljesen biztos vagyok benne. Ő sem kérdezett meg engem. És próbáld meg a saját ügyfeleim közül valakinek felajánlani a felszabadult időpontomat.

Becky bólintott.

Linda belevetette magát a munkába, mégis folyton kolléganője árulása járt a fejében, és nagy erőfeszítést igényelt, hogy a frizurákra koncentráljon.

Aznap az első vendége Tracy volt, a harmincas nő évek óta járt hozzá, és ezúttal is szőke ombre frizurát kért. Tracy annak idején feldúltan esett be hozzá. Több fodrásznál is próbálkozott, egyikük sem tudta azt a szőke hatást elérni, amire vágyott, de Linda ráérzett, és elkészítette számára az álomfrizurát. Tracy azóta is hálás és hűséges, ám nem ő volt az egyetlen vendég, akinek a hozzá legillőbb frizurát varázsolta.

– Hogy ment a múltkori állásinterjú? – kérdezte Linda, miközben bekeverte a festéket.

Tracy azon ügyfelei közé tartozott, aki szeretett beszámolni a magánéletéről, Linda pedig mindig örömmel meghallgatta.

– Remekül. Felvettek! – újságolta. – Abszolút álommunka. Biztosan jó benyomást tett rájuk a frizurám.

Tracy büszkén kacsintott, Linda elnevette magát.

– Gratulálok! – mondta. – Milyen pozícióba vettek fel?

– Egy divatmagazin online tartalmának a szerkesztője leszek. Képzeld, hírességekkel is találkozom majd, külső helyszínekre is elkísérem a stábot, sőt, még partikra is mehetek.

– Juj, de szerencsés vagy! Mesélj, kikkel fogsz találkozni?

Tracy részletesen beszámolt az új munkahelyi lehetőségeiről. Linda érdeklődéssel figyelt. Lehet, hogy pályát tévesztett? Sokkal izgalmasabb lenne, ha ő is partikra járna és hírességekkel beszélgethetne.