A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

I’m Afraid You’ve Got Dragons

Saga Press, 2024, New York

Fordította: Kleinheincz Csilla

I’m Afraid You’ve Got Dragons

Copyright © 2024 by Peter S. Beagle

All rights reserved.

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2025

Borítóterv © Szép-Bíró Erika, 2026

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Tördelő: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Kótai Katalin, Ligeti Szilvia

ISBN 978-963-432-276-4

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ez a történet Jenella DuRousseau-nak szól, akárhol is legyen, mindörökké.

Ám mivel számos oknál fogva senkihez nem jutott volna el szeretett barátném, Kathleen Hunt segítsége nélkül, ez a történet az övé is.

PROLÓGUS

A figyelmeztetés nagy, váratlanul feltámadó, hideg szélförgeteg képében érkezett a nyugati hegyekből egy tökéletesen jellegtelen és felhőtlen nyári napon. Vele együtt jöttek a szénégetők, a prémvadászok és a többi erdei népség – favágók, kondások, füvesasszonyok, meg néhány kósza remete és még ritkább törvényen kívüli –, hogy menedékre leljenek a közeli faluban. A falusiak lelkesen befogadták őket, örültek, hogy több kéz rögzíti az ajtókat, ablakokat, polcokat és a pincelejárók fedeleit, és lógat le köveket az ereszekről és a zsúptetők pereméről, hátha ezzel egyben tarthatják a házaikat az egyre erősödő szélben. Miközben dolgoztak, azért imádkoztak, hogy valóban csupán szél jöjjön.

A falu három bölcs asszonya – nagyobb városkában akár heten is lettek volna – volt egyedül olyan bátor a lakosok közül, hogy védelem nélkül kiálljon a falu hegyek felé eső földjeire. Hajuk és ruhájuk lobogott, ahogy nézték a hajlongó, csavarodó erdei fákat, melyeket mintha láthatatlan kezek csűrtek-gyűrtek volna. A levegőben sűrűn szállt a por, a gallyak és a tépett levelek, és az egyre erősödő süvöltésen túl hallani lehetett, hogy az ágak úgy reccsennek és tördösnek, akár a csontok.

A bölcs asszonyok figyeltek, aggodalmaskodtak és vitatkoztak.

– Ez nem vihar – mondta a legfiatalabb hármuk közül, Uska, akinek egyetlen jó szeme a furcsán tiszta égboltot fürkészte. – A Királyok térnek vissza.

– Badarság – felelte Yairi. Hatvanhárom évesen harminc évvel volt idősebb Uskánál. Egy alkalmat sem szalasztott el, hogy emlékeztesse Uskát: idejekorán és elégséges próbák nélkül foglalta el helyét. – A Királyok még a születésed előtt eltávoztak, és egyik ivadékuk sem volt képes ilyesmire. Különben is, ez a szél hideg. Emlékszem a Királyokra. Jövésük-menésük mindig forró, szinte belélegezhetetlenül forró szelet kavart, mintha szárnyaik ellopott napsugarakból álltak volna. Ez a tombolás valami egészen más. Valami távoli változás a földön vagy a tengerben, amely messziről visszhangzik idáig. Figyeld meg: kirázza magát, aztán elhal.

– Miféle nagy rengés vagy árhullám mozdítja meg a fákat anélkül, hogy az eget érné, legyen bármilyen messzi? A Királyok azok. Meg kell gyújtanunk a jelzőtüzeket, hogy még észrevehessenek és kikerülhessenek. Elő kell készítenünk a rúnanyilakat, hogy bocsánatért könyörögve megkérhessük őket, hogy haladjanak el felettünk.

– Fiatal vagy, bárdolatlan, és nem érted. – Yairi meg sem próbálta leplezni a lenézését. – A világban számtalan rejtély található. Nem így van, Brugge?

A bölcs asszonyok legidősebbike kinyújtotta és megbillegtette csontos jobb kezét: talán igen, talán nem. Bőre majdhogynem átlátszó volt a kortól. Összevont szemöldökkel pillantott társaira, de mielőtt megszólalhatott volna, az összegabalyodó fuvallatok egy pillanatra elcsitultak. A hirtelen támadt csendben új hang hangzott fel az erdőből: mély, komor moraj, amely hullámokban erősödött és gyengült, és amelyet mintha számtalan különálló zajból gyúrtak volna össze érthetetlen egésszé. Amikor a szél ismét felkerekedett, a hang eltompult, de még mindig hallották, ahogy egyre hangosabban morog. Mintha a világ minden villámát megzabolázta volna valami, és most a falujuk felé vágtatott volna a hátukon.

Brugge magabiztos tartása és éles tekintete rácáfolt éveinek számára, amire csak ő emlékezhetett. Hangjába azonban bekúszott a bizonytalanság, és akik hallgatták, azokat hierarchiájuk állócsillagának változása jobban megrémítette, mint azt egymás előtt bevallani merték volna.

– Lődd ki a nyilaidat, húgom, ha úgy véled, van értelme. Gyújts jelzőtüzeket, ha akarod. És te, Yairi, aki olyan könnyedén félresöpröd a furcsaságokat, és oly igen sietsz elfojtani nyugtalan gondolataidat: nem hiszem, hogy csak nevetünk majd ezen ma éjjel, vagy holnap, vagy a jövőben bármikor.

A szélvihar egyre hevesebbé vált, és egy pillanatra mindhárom nő éles tekintettel fürkészte a falut mögöttük, attól rettegve, hogy a huzat a szemük láttára húzza fel az egyik kéményen a kemence tüzét, hogy aztán az tetőről tetőre ugorva az egész falut lángra gyújtsa. De legalább efféle veszélynek nem látták jelét.

– A világ hangosan áthengeredett álmában a másik oldalára, mint egy bölcsőjében megzavart kisded, aki addig nyűgösködik és sír, amíg el nem felejti az őt gyötrő álmokat. Most nem a Királyok jönnek, hogy hatalmas közönyükben ártsanak nekünk. Valami más szabadult el, valami, ami varázslattól bűzlik.

– Igen? És ő mit fog tenni?

Bármennyire is megkövetelte a tiszteletet a társaitól, Yairi rendkívül ritkán szállt szembe ilyen nyíltan Brugge tekintélyével. Sokkal inkább volt rá jellemző a szurkálódás, majd a gyors, kivehetetlen motyogással kísért visszavonulás.

– Amikor ő ismét eljön, hogy még utoljára kihívást intézzen állítólagos bölcsességünk és legendás hatalmunk ellen… mit gondolsz, hogyan szállunk majd szembe vele, nővérem? – Az utolsó szó megvetően mart, ahogyan szándékolta is.

A három bölcs legidősebbike olyan hosszan hallgatott, hogy Yairi kezdett elhúzódni tőle, miközben igyekezett nem kimutatni a félelmét. A másik két bölcs sosem látta Bruggét dühöngeni; és Yairibe hirtelen belehasított, hogy nem akar ő lenni az első. Amikor azonban az idősebb asszony megszólalt, egészen nyugodtan csengett a hangja, amiről az ifjú Uska azt gondolta, hogy a legszörnyűbb dolog a világon. Brugge végül utálkozva megrázta a fejét.

– Azt tesszük, amit mi, bölcsek mindig teszünk, amikor a bölcsesség csődöt mond – szólalt meg végül. – Kántálunk és bájolunk minden nyelven, amit ismerünk, minden imát, minden ráolvasást felhasználunk, ami csak rendelkezésünkre áll, bűvölünk, hogy az, ami közeledik, békén hagyjon minket. És az… az meg azt teszi, amit tesz. Kezdjük.

Mind letérdeltek, Brugge tekintélye még mindig elég erős volt, hogy kösse őket. De valójában hová máshová mehettek volna? Mi mást tehettek volna?

Több órán át kántáltak hasztalan. Az ég estére még mindig túlságosan tiszta volt, sötét mennyboltja alatt tombolt a levegő, és az erdőből érkező zajok durvábbak és hangosabbak voltak, mintsem beleférjenek a világ karámjába. Bár a három asszony az ostromló szélbe rikoltotta titkait, hogy tompítsák dühöngését, már sem egymást, sem saját magukat nem hallották. Szavaik úgy szakadtak szét és szálltak szerte, mintha sosem kaptak volna formát vagy jelentést.

Aztán már szavak sem voltak.

EGY

Robert álmodott…

Az Álom volt, amely olyan gyakran meglátogatta, hogy rég elveszítette ijesztő mivoltát, és pont olyan szomorúan kiszámíthatóvá vált, mint azok, amelyekben gúnyolódó, röhögő csőcselék űzte ki a városból, vagy amelyekben váratlanul ott találta magát csupaszon és rózsásan, mint egy garnéla, Violette-Elisabeth, a pék lánya előtt, és térden állva szerelmet vallott neki. Az Álom azonban még így is különös, borzongató módon felvillanyozta. Ekkor azonban felébresztette az anyja kiáltása lentről:

– Gaius Aurelius! Gaius Aurelius Constantinus!

– Most ne, most ne – motyogta a párnájába, és átfordult, hogy hiábavalóan kergesse tovább az alvás utolsó szilánkjait. Adelise máris az ágyán termett, és apró fogaival lehúzta róla a takarót, majd megcsiklandozta fülét villás nyelvével. Robert hallotta, ahogy az esetlen Fernand kapaszkodót keres az ingatag ágytámlán, vagyis hamarosan Lux is előkerül, aztán Reynald – szegény kis Reynald, aki mindig mindenben utolsó.

Ismét felharsant a kiáltás.

– Gaius Aurelius Constantinus Heliogabalus!

– Ébren vagyok! – próbálta kiáltani, de csak krákogásra futotta, miközben megpróbált felülni. Mi volt abban az új főzésű sörben Jaroldnál múlt éjjel? – Hess innen, Adelise, ébren vagyok, ébren vagyok… Ó, édes istenem, halott vagyok, de ébren is. – Reynald hosszúkás, skarlátvörös feje bukkant fel az ágy szélén, és fülhasogató kiáltással hívta fel magára a figyelmet. – Reynald, halkan, rosszul vagyok.

– Gaius Aurelius Constantinus Heliogabalus Thrax, gesztenyés palacsintát sütöttem… és ha két percen belül nem érsz le ide a konyhába, a disznóké lesz! – A hátul lévő kis legelőn csüggedten turkáló három malac éppúgy nem tudta volna magát disznónak kiadni, mint Robert, de Odelette Thrax mindenben optimista volt. – És egy munka is vár rád, Gaius Aurelius…

– Ne nevezz így! – Ordítására mind a négy sárkány eliszkolt. Kikászálódott az ágyból, és merev végtagokkal kezdett belebújni súlyos munkaruhájába. Robert anyja felváltva volt a legjobb barátja és a jelenleg fejét hasogató fájdalmat is eltörpítő fejfájás – olykor e kettő egyszerre –, de a fiú minden körülmények között nagyon szerette a főztjét.

Ahogy ledübörgött a lépcsőn, Adelise a vállára szökkent, karmai megcsúsztak a munkában mindig viselt sárkánybőr mellényen, amelynek eredetét a nőstény és a többiek látszólag sosem fejtették meg. Robert úgy gyűlölte a mellényt és mestersége többi páncéldarabját, ahogyan egyetlen más ruhadarabot sem – talán csak az idétlen, zöld erdészkalap kivételével, amit az anyja gyerekkorában kényszerített rá –, de a kuncsaftjaiban bizalmat keltett a gúnyája, mintha csak szakértelme tanúságául szolgálna, és kényelmetlen merevsége ellenére gyakorlati haszna is volt a mindennapokban. Esetlenül felemelte kezét, hogy megsimogassa az óvatosan egyensúlyozó sárkánykát, és érezte a sötétzöld pikkelyek tollpuhaságát, ami még legalább egy évig nem fordul érdesre és szinte áthatolhatatlanra. A nők a sárkánypiacon pont ilyennek szeretik őket. A férfiak az egyéveseket akarják.

A sárkánypiac gondolatára görcsbe rándult üres gyomra. Leült az asztalhoz. Az anyja neki háttal állt a tűzhelynél, és az aznapi harmadik adag reggelit sütötte. Robert öccsei, Caralos és Hector természetesen már hajnalban elmentek, és egy szomszéd ökrei mögött gürcöltek. Most épp Patientia és Rosamonde tömte magába sietve az ételt. Szokás szerint késtek az óráikról, és még arra sem volt idejük, hogy odaköszönjenek neki.

Robert szerette a húgait, de fájdalmasan irigyelte is őket. Mindig is igazságtalannak érezte, hogy a falusi lányok rendes oktatásban részesültek, míg a fiúknak már korán inasnak kellett állniuk, és szerencséjük volt, ha otthon megtanították őket írni-olvasni, ahogyan őt is. Gyakran leselkedett át a húgai válla fölött, miközben ők tanultak, míg panaszkodni nem kezdtek, és az anyjuk el nem hessegette.

Mire Patientia és Rosamonde elindultak a scholába, ígéretet téve arra, hogy jól viselkednek – bár ezt csak akkor tartják be, ha feltétlenül szükséges –, Robert már felülvizsgálta az aznapról alkotott ítéletét. Szélein tökéletesen pirult gesztenyés palacsinta… gránátalmaszirup… friss tej… talán mégis szép az élet. A harmadik palacsintát rágva, teli szájjal megkérdezte:

– Ki a megrendelő? – Sosem utalt az őt felbérlőkre kuncsaftokként, mert azt a szót a kereskedők használták, akik dolgokat kínáltak a képzettségük áruba bocsátása helyett. Valójában neki édes mindegy volt, de az anyjának sokat számított. Odelette fájón tudatában volt annak, hogy néhai férje munkája, amelyet Robert örökölt meg, a meredek és kíméletlen társadalmi hierarchia legalsó fokára száműzte őket.

– Medwyn és Norvyn a hombár mögött. – Odelette ekkor megfordult, és amikor megpillantotta Adelise-t Robert vállán, összehúzta a szemöldökét. – Jó, ha hallja ezt?

– Menj, segíts a többieknek bevetni az ágyat, Adelise – kérte Robert gyengéden. A sárkányka kidugta nyelvét, és széttárta apró szárnyát, melynek belső vitorlái olyan lilára változtak, mint egy viharfelhő, majd a padlóra szállingózott, és feliramodott a lépcsőn Robert hálószobájába. A négy sárkány mindig az ő ágyát vetette be először, hiába próbálta őket rávenni, hogy változtassanak a megszokott sorrenden. Olykor még akkor is megpróbálták elrendezni az ágyat, amikor ő még benne feküdt.

Amikor Robert meggyőződött róla, hogy a kis sárkány már hallótávolságon kívülre ért, visszafordult az anyjához.

– Medwyn és Norvyn? Az csúf ügy lesz. Lefogadom, hogy egy újabb fészekaljnyi serpens flamma vegrandis… Úgy kell nekik, amiért múltkor nem hagyták, hogy tojásokat keressek. Sorozatban öt vagy hat évszakon át, igaz? Az ember azt gondolná, végre tanulnak belőle.

– Nem kedvelték apádat. Téged viszont igen. Talán meggyőzheted őket.

– Nem sok esély van rá, amíg ketten könyvelnek. Túlságosan lefoglalja őket egymás átverése, hogy felismerjenek egy alkalmi üzletet, amikor már nem égető a problémájuk. Hát, mindegy is – sóhajtott, és hátratolta a székét –, ha több étel kerül az asztalra, és még több papírtekercs jut az ikreknek. Vannak rosszabb munkák.

Azonban később, amikor elhagyta a házat, hogy összeszedje Ostvaldot és az aznapra szükséges szerszámokat, be kellett vallania magának, hogy nem nagyon jut eszébe rosszabb.

KETTŐ

Bellemontagne Nagycsarnoka dugig volt hercegekkel.

Nem volt nehéz feladat hercegekkel teletömni a Nagycsarnokot, mivel valójában nem volt különösebben nagy. Amikor jó négyszáz évvel korábban megépítették, az emberek még alacsonyabbak voltak; és különben is, bár Bellemontagne vára kétségtelenül látott már szebb napokat, idejét sem tudta, mikor. A kétoldalt nyitott tűzhelyet olyan figyelemreméltóan tervezték meg, hogy hiába lehetett volna benne megsütni egy egész ökröt, a közel merészkedők akkor se melegedtek át. A tető olyan magas volt, akár egy katedrálisé, bár jelentősen keskenyebb és korántsem olyan kecsesen ívelő, ám az évek során több ezer átvonuló madárnak és majd ugyanannyi denevérnek adott otthont. A falakról királyi ősök repedezett és kosztól lepett portréi figyeltek némán. A falak mentén és a mélyükön mindenféle névtelen kártevők cincogtak, nyikorogtak és motoztak, és a hercegek szorosan egymás közelébe húzódtak, székeiken kényelmet, megnyugtatást és testmeleget keresve. Valaki felmordult: – Ne rugdoss! –, de az egybegyűltek jobbára csendesen vártak, beszélgetést csak sziszegő suttogással folytattak. Minden hercegnek megvolt a maga pecsenyéje, amit sütögessen, és mind szívesen megdöglesztették volna a szomszéd tehenét.

– Nem, nem kérheted kölcsön a páncélingemet… szerezz sajátot! Különben is, minek neked páncéling?

– Csata? Azt fogod mondani neki, hogy csataviselt vagy? Soha életedben nem fordultál meg egyetlen nyavalyás csatában sem!

– Ennyi erővel haza is mehetsz… túl alacsony vagy hozzá. Megvetem… úgy értem, ő megveti az alacsony férfiakat.

A hercegeket rendszerint nem végtelen türelemre nevelik. Nem tett jót nekik, hogy négyesével zsúfolódtak össze a padokon, kétségbeesett bizonytalanságban afelől, mi is most a pontos rangsor. A többségük már érkezés után néhány perccel darvadozni kezdett, mások többnapi várakozás után lemondtak arról, hogy valaha is ismét szalonképesnek mutatkozhatnak. A társaság legbúbánatosabbjai pedig egyenesen kornyadoztak; egyszerűen nem lehetett más szóval leírni.

– Ki az a fickó? A magas, kiálló arccsontokkal… cseppet sem tetszik nekem…

– Múlt éjjel a szolgaszálláson aludtál? Nekem az éléskamrát utalták ki, lényegében egyedül nekem…

– De kaptam egy ágyat! Jól van, akkor hát padot…

Ostrom alatt a jó modor elkerülhetetlenül bomlani kezd, különösen, amikor az agresszor arra ébred, hogy az áttört falak a sajátjai. Ilyenkor még egy legidősebb fiú is könnyen zokon veszi a dolgokat, és kétségbe vonja királyi életcélját és sorsa előre elrendeltetett áldásait.

– Nem értem, hogyan nevezhetik ezt királyságnak. Az isten háta mögötti báróságaink is nagyobbak ennél…

– A hátsó kertünk is nagyobb nála…

– Szóval a hercegnő, ha egy kicsit is hasonlít ahhoz, akinek Malbrouckban udvaroltam múlt héten… ó. Te jó ég!

– Te jó ÉG!

Cerise hercegnő ekkor vonult be a terembe, hogy jelenléte malasztjában részesítse az e havi hercegeket. Csupán a vár kamarása kísérte, egy alacsony, testes férfi, aki mindig ingerültebbnek látszott, mint milyennek érezte magát, és aki tudta, hogy ezt miként fordítsa előnyére. Egy vasalt pergamentömböt és egy szén íróvesszőt hozott magával.

A várakozó hercegek egy emberként ugrottak talpra, és lelkesen mosolyogtak Cerise irányába, miközben sietve megigazgattak magukon minden látható szalagot, gombot, medált, díszt, éket, váll-lapot és tollat. Egyikük megpróbálta észrevétlenül felhúzni az apja legszebb gyöngyös gálaharisnya-kötőjét, mely lecsúszott, de elkésett vele; egy másik pedig láthatóan nem vette észre, hogy kúpos kalapja többé nem fedi kopasz feje búbját.

Egyikük sem szólalt meg. Ebben az esetben az udvarias viselkedés szabályai megtörhetetlenek voltak, és csak a hercegnő oldhatta fel a csendet, akármilyen hosszúra is nyúlt. De a hercegek fejében különféle nyelveken és változatos megfogalmazásban úgy zúgott egyetlen gondolat, mint egy megpendített lant: Goed/Isten/Gott/Mon Dieu/Te jó ég, lélegzetelállítóan gyönyörű! Balszerencséjükre a hercegnő is jól ismerte ezt a gondolatot, és nyűgnek érezte.

Cerise helyet foglalt a Nagycsarnok egyetlen kényelmes székében, mely egy emelvényen állt, hogy rálásson valamennyi udvarlójára. A kamarás megállt mellette, készenlétben tartva pergamenjét és íróvesszejét.

Tökéletesen kiszámított szünet után, hogy a pillanat jelentőségét kihangsúlyozza, Cerise beszélni kezdett. Hangja mélyen, melegen és tisztán csengett, és mivel jól nevelték, nem hangzott túlságosan rajta, hogy mulatna:

– Jó reggelt, uraim! Remélem, mindenki húzott egy számot?

Mindenki húzott, de így is jó sok motyogásba és lábra taposásba került, mire elrendezték magukat. Cerise türelmesen várt, amíg többé-kevésbé helyreállt a rend, és a hercegek felsorakoztak a szemlére. Az első a metszett arcvonású dalia volt, Landoak hercege, Denisov király fia.

Lucannak hívták. Magas volt, jóképű, őszinte, széles vállú, keskeny derekú, szép szál legény, aki pont annyi sütnivalóval bírt, mint egy tarlórépa; sajnálatos módon az esze nem vágott úgy, mint az arcéle. Alig két kérdés után – márpedig könnyű, bemelegítő kérdések voltak, amilyeneket Cerise mindig fel szokott tenni az interjúk elején, mint amilyen a „Van lova?” és „Nahát, és hogy hívják?” – összezavarodott, és megkukult. Cerise pontosan erre számított, de így is udvariasan végighallgatta, mielőtt szomorú mosollyal és egy gyakorlott kézmozdulattal a sokaság végébe száműzte volna. A herceg kétségbeesésében végre megtalálta a hangját, és felkiáltott:

– Hercegnő, levágtam a Gharial-hegység mantikórját felséged nevében. Éppen kitömik és kikészítik, de ha vár, egyenesen elküldetem…

A Nagycsarnokban megvető kiáltások harsantak: – Ó, te lódító! – Soha nem történt meg! – Még hogy kitömött mantikór, tizenkét fityingért vesztegetik tucatját! – Mit tettél vele? Halálra untattad?

Lucan herceg megszégyenülten és zavartan távozott, és soha többé színét sem látták Bellemontagne-ban.

A kamarás, aki futó biccentéssel egyedüliként nyugtázta a herceg távozását, íróvesszejét a pergamenhez érintette, és kihúzta a nevét.

És ez így ment, egyik a másik után. Cerise a szokásos kecsességével tűrte a havi audienciát, és sosem engedett a késztetésnek, hogy egyik vagy másik udvarlónak elárulja, mit gondol valójában a tucatnyi titokzatos orgyilkos, vagy farkasfalka, vagy száz állig felfegyverzett zsoldos felett aratott fölényes győzelmükről; vagy a tömött kincstárakról és hatalmas birtokokról szóló beszámolóikról, vagy a zsonglőrtrükkjeikről, vagy a kísérleteikről, hogy tánctudásukat demonstrálják (mivel ezek az udvari zenészek számára ismeretlen lépésekre alapoztak, általában már az első vagy második taktustól kezdve katasztrófába fulladtak). Nem. Gyakorlott profizmussal tartotta meg a fogadást, és addig mosolygott, míg már belefájdult bájos szája, és hogy lekösse a figyelmét, a kedvenc költeményeit mondta fel magában… ám ekkor az anyja és apja léptek be a terembe.

A kamarás haptákba vágta magát.

– Attendez! Ő királyi felségei, Antoine és Hélène, Bellemontagne királya és királynéja!

Antoine király szép szál, parancsoló alak volt, dús, felhőszürke hajjal és olyan arcvonásokkal, mintha csak egy viharvert sziklából faragták volna ki. Felesége, a királyné ugyanakkor vékony és sápatag volt, amolyan nebáncsvirág, aki mintha soha életében nem költött volna el egy teljes ebédet, vagy aludt volna át egy éjszakát, vagy töltött volna el egy teljes napot anélkül, hogy valamiféle bántódás ne érte volna. Cerise udvarlóinak életrajzai sem eshettek volna távolabb az igazságtól: Hélène királyné úgy evett, mint egy aligátor, úgy aludt, mint egy iszákos kocsis, és személyesen osztott ki minden olyan bántalmazást, amire csak a vár falain és annak melléképületein belül sor kerülhetett. De azért szép szeme volt.

– Nohát – dörgött Cerise apjának kedélyes hangja. – Hogy áll a rókavadászat, lányom? Indítottál már egyet?

– Balra az a fiatalember – szólalt meg a királyné. – A csíkos, hasítékos ruhában. Ismerem. Dortenverrucht grófnőjének unokaöccse. Hívd őt következőnek, Cerise. A jelentések szerint számos érdekes dalt ismer.

– Anyám, kérlek, mind számot húztak. – Cerise segítségért a kamarásra pillantott, de ő elfordította tekintetét, mert több volt az esze annál, mint hogy belekeveredjen. – Apám – folytatta halkabban –, tökéletesen kezelem a helyzetet. Mint mindig.

Kimondatlan „Nem tudnád elvinni innen?” kérdésére a király csak egy szemöldökrándítással válaszolt. „Ismered anyádat – mit vársz tőlem?” A hercegnő sóhajtott, és aprót biccentett.

Minden bizonnyal fennakadás nélkül túljutott volna a délelőtt fennmaradó hányadán – elvégre már csak néhány jelölt maradt –, ha nem szakítja félbe a királyné, amikor épp egy szégyenlős, esetlen, de szimpatikus fiatal herceget kérdezett ki, egy olyan királyságból, amelynek a nevét még a fiatalembernek is nehezére esett kiejteni. A herceg éppen a kedvenc könyvéről mesélt, amit Cerise őszinte érdeklődéssel hallgatott, amikor az édesanyja éles hangja megzavarta a pillanatot:

– Cerise. Drágaságom. Pontosan mi is az értelme ezzel a gyerekes badarsággal vesződni? Végezz vele, és az ég szerelmére, ugorjunk a grófnő unokaöccsére.

Cerise felemelkedett a székből, vállát úgy megfeszítette, hogy szárnyként szögellt ki. Gyönyörű arcán dühvel vegyes szégyen vöröse terjengett. Lenézett a hátralévő udvarlókra, és hideg, feszült és kifejezéstelen hangon azt mondta:

– Elnézésüket kérem, de ennek az audienciának vége. – Azzal anélkül, hogy akár egyszer is a szüleire pillantott volna, lemasírozott az emelvényről és ki a Nagycsarnokból. Egy pillanattal később ajtó csapódott, és legidősebb ősének poros portréja leesett a falról.

Cerise vissza sem nézett. Kirohant a várból, át a Királyi Pázsiton (mely meglehetősen csupasz volt a rezgőcseppekkel vívott küzdelemnek köszönhetően), el a Királyi Krikettpálya mellett (Antoine király szenvedélyesen szeretett bizonyosfajta versenysportokat), el a Királyi Pavilon, a Királyi Grotta és a Királyi Gloriett mellett; és így tovább a Királyi Erdőig, mely egy bizonyos kusza ponton, amelyet a hercegnő jól ismert, megszűnt királyi lenni. Mérföldekre esett a vártól, és rejtve volt szem elől. Itt aztán a hercegnő számos bonyolult szabású szoknyája suhogásától kísérve leroskadt egy csendes, tiszta vizű patak mellé, és egy platánfának döntötte hátát, melynek kopott és viharvert törzse sosem utasította el. Cerise gyengéden megveregette, és csak annyit mondott:

– Szervusz.

Egy darabig mozdulatlanul üldögélt, aztán gyorsan körülnézett, és kézzel ásni kezdett egy közeli szikla mellett, miközben halkan dúdolgatott magában. Néhány perc múlva kikapart egy olajos bőrbe csavart csomagot, melynek belsejében egy lapos viasztömb, egy hegyes íróvessző és egy ütött-kopott pergamentekercsre írt kézirat lapult. Cerise a fénybe tartotta a kéziratot, és megpróbált megtalálni egy bizonyos bekezdést; amikor megtalálta, némán mozgatva ajkait felmondta magának a szavakat. Amikor olyan szóhoz vagy kifejezéshez ért, amelyet nem értett – és ilyenből jócskán akadt –, lemásolta a viasztömbre. Gyakran újra meg újra leírta ugyanazt a szót, és minden alkalommal úgy nézte a betűket, mintha soha nem látta volna őket korábban. Ajkába harapott, és időről időre hercegnőhöz cseppet sem méltó szó szaladt ki a száján. Egyszer még az íróvesszőt is elhajította a patak menti hosszú fűbe, de azonnal talpon is termett, és kétségbeesetten tapogatózott utána, míg újra meg nem találta. És bármennyire is dühös és bosszús lett, nem hagyta abba a munkát. Cerise hercegnő meg fogja tanítani magát olvasni, még ha ez az utolsó dolog is, amit életében tesz.

Az a buta fiú a csodálatos könyvével, gondolta szomorúan. Fogalma sincsen, mennyire szerencsés.

HÁROM

Reginald koronaherceg, Corvinia királyságának egyetlen trónörököse egy vidám, férfias, rengeteg tiralirával és fallalával tűzdelt refrént énekelve lovagolt be Bellemontagne Királyi Erdejébe. Reginald herceg utálta az éneket, és általában véve a férfias refréneket is, de tudta, hogy ha nem dalol, akkor az inasa, aki szorosan a nyomában lovagolt, maga fog dalra fakadni, vagy más módját találja annak, hogy emlékeztesse Reginaldot: a kóbor lovagok – vagy ami még rosszabb, a kóbor királyfik – mindig vidám kardalokat énekelnek, amikor kalandot űznek. Reginald a maga részéről pont annyira vágyott egy kalandra, mint egy harmadik orrlyukra, és azt is tudta, hogy Mortmain névre hallgató inasa is jól tudja ezt. Sajnálatos módon azt is tudta, hogy Mortmain szigorú és konkrét parancsot kapott Reginald apjától, Krije királytól, hogy mélyrehatóan megfigyelje Reginald viselkedését utazásaik során, és visszatérésükkor híven jelentse neki. Így hát énekelt – a jelentés kedvéért. A herceg és Mortmain jóban voltak, amennyire helyzetük engedte, de egyiküket megkorbácsolhatták a kudarcért, míg a másikat nem; bár Krije királyt többször hallhatták azon morgolódni, hogy örülne, ha ez fordítva lenne.

– Az ég szerelmére, mi baja? – kiabálta a király bárkinek, aki találkozott a fiával. – Úgy néz ki, mint egy férfi, úgy is lovagol, úgy jár-kel, de nincs mögötte semmi! Csak egy meleg mosoly és egy köré csavart test. És erre hagyjam én a királyságomat? A királyságomat, amelynek elnyeréséért vértengeren gázoltam át, hagyjam egy hülyére, aki elájul, ha borotválkozás közben megvágja magát? Esküszöm, nem értem, hogy lehetséges, hogy aki ilyen magasra nőtt, ne legyen képes betölteni a helyemet.

A király átokra gyanakodott, és volt is oka rá. Mortmainnel azonban sosem osztotta meg gyanúja részleteit, és az inas – azon kevesek egyike, aki együttérzett valamennyire a kiállhatatlan vénemberrel – helyzeténél fogva nem kérdezhetett rá.

Reginald herceg a maga részéről pusztán örült, hogy távol lehet apja csalódottságának hangos megnyilvánulásaitól. Ez volt a közelebbről meg nem határozott küldetések jó oldala: az ember kijutott a házból. Az otthonától távol legalább kicsit elengedhette magát, még Mortmain vigyázó szeme előtt is; és ezek a távoli királyságok mindig olyan örömmel látták vendégül a nagy és hatalmas ország koronahercegét, hogy lényegében cigánykereket hánytak a kedvéért. Roppantul kielégítő volt. És Mortmain a homlokát ráncolta rá, ami még inkább kielégítette a herceget.

Amikor a herceg először útnak indult, és számba vette a felkereshető helyeket, felmerült benne a kérdés: Ábécérendben vagy közelség alapján?, majd a kettő szeszélyes keveréke mellett döntött, amit szükség esetén módosított, hogy elkerülhessen minden komoly kihívást vagy lovagi kötelezettséget. Emiatt kétségkívül az egyetlen olyan királyi személy volt, aki nem azért tartott Bellemontagne várába, hogy Cerise királykisasszony kezéért versengjen. Ami azt illeti, a létezéséről sem tudott, és ha tudott volna, akkor talán nagy ívben elkerüli az egész királyságot. Reginald szerette a nőket, de nem annyira, hogy megzavarja a kedvükért tökéletesen nyugodt életét – vagyis azt, ami akár tökéletesen nyugodt élet is lehetne, ha az apja és Mortmain békén hagynák.

De még a nyavalyás danolászással együtt is szép napja volt, melegen sütötték a napsugarak. Kíváncsi volt, milyen Bellemontagne várában a sör és az usquebaugh.

Amikor a Királyi Erdőn átvezető ösvény egy rövid szakaszon kiszélesedett, Mortmain az ura lova mellé ugratta a sajátját, hogy alázatosan odamotyogja:

– Uram, a lovainknak vízre van szüksége. Ha javasolhatom…

– Egek, Mortmain, persze, javasolj nyugodtan.

– Patakcsobogást hallok, felség… a hangból ítélve nem lehet messze. Csak egy kicsit el kell térnünk az ösvényről…

Reginald félrebillentette szoborszép fejét.

– Igen… igaz, magam is hallom. Nos hát, akkor feltétlenül térjünk el. – Szokásos bűbájos mosolya kissé erőltetettnek látszott. – Eltérni… szép, katonás szó. Apámnak tetszene.

Az ösvényről letérve az aljnövényzet jelentősen lelassította őket, arcukba vágott, megakasztotta a lovak lábait. De addig törtek előre, míg elérték a patakot, és leszálltak, hogy a lovak ihassanak. Mortmain az állatok mellett maradt, míg Reginald, aki megpillantotta a parton bőven növő vadvirágokat, egy gyerek örömével szedni kezdte őket, egyre feljebb bóklászva a folyás mentén.

– Csak összegyűjtök egy csokorra valót a helyi királynénak – magyarázta válla fölött az inasának. – Jó, ha az ember felkészült. A nők szeretik a virágokat.

Így történt, hogy Cerise, aki mélyen belemerült küzdelmébe a „szível”, a „szívlel” és a „színlel” közti különbségekkel, meg sem hallotta Reginald közeledését, amíg az ifjú meg nem botlott, és vádlijáig el nem merült csizmás lábával a patakban. A hirtelen csobbanásra és a herceg bosszús kiáltására a lány talpra szökkent, és hátát a vénséges platánnak szorította. Kicsit megnyugodva látta, hogy az idegen láthatóan egy úriember, majd még inkább lecsillapodott, amikor észrevette a kezében szorongatott vadvirágokat is; és talán túlságosan is ellazult, amikor jobban megnézte magának a fiatalembert. Ami azt illeti, épp úgy reagált Reginaldra, ahogyan a legtöbb férfi őrá, amikor először megpillantották. Térde kiszámíthatóan remegni kezdett; felváltva pirult és sápadt el, és a szíve olyan hevesen vert, hogy visszhangzott bordái között. Biztosra véve, hogy ez a gyönyörű ismeretlen vizes csizmája dacára csakis királyi vér lehet, elgyengülve pukedlizett, és azt suttogta:

– Királyi felség…

Meglepetésére az ifjú kissé ingerült lett a megszólítás hallatán.

– Nem, ő az apám. Én csak a koronaherceg vagyok. Corviniai Reginald, örvendek. És kegyed?

– Ó, én… én… – Cerise elbizonytalanodott; az ismerős Corvinia név úgy kongott szívében, akár egy harang, és életében először alsóbbrendűnek érezte magát. A pillanat ironikus újdonsága elkerülte a figyelmét; a zavara azonban merően valóságos volt. Meglepetten vette észre, hogy egyszerűen képtelen kimondani a nevét ez előtt az idegen előtt, akinek hétköznapi lovaglógúnyája is fényűzőbb volt, mint bármelyik ruha a saját ruhatárában. Már attól, hogy ránézett, olyan félénk és alázatos lett, mint egy szolgálólány. Ismét dadogni kezdett: – Én… Én itt lakom. Úgy értem, a közelben. Nem igazán itt, tudod, de…

– Á. Igen. – A szépséges fiatalember megvakarta a fejét. – Nézd, talán meg tudod mondani nekem… van valami rövidebb út a vár felé? Mert mi… mármint az inasom és én… egész nap nyeregben ültünk, és elárulhatom, hogy az eléggé el tudja fárasztani az embert. Érted, leány?

– Ó, igen, uram, nagyon is értem, uram – nyugtatta meg Cerise, megkönnyebbülten, hogy magán kívül másról beszélhet. Nagyon pontos instrukciókat adott, amelyeket az ifjú gondosan, többször is elismételt.

– Nincs érzékem ezekhez a dolgokhoz, a térképekhez, tervekhez és hasonlókhoz – mondta a lánynak a herceg. – Egyik fülemen be, a másikon ki, tudod? – Cerise-re, aki a hercegek hencegéséhez szokott, ez a szerénység – feltételezte, hogy ez lehet a szerénység – lehengerlő hatással volt.

A herceg enyhe érdeklődéssel figyelt, ahogy Cerise összeszedegette a viasztömböt, az íróvesszőt és a kéziratot, amelyből másolt, majd az egészet ismét becsomagolta.

– Kis körmölés a békés, al fresco patakparton, mi? Igazán bájos. – Rámosolygott a lányra, aki, ha nem lett volna a platán, amelyre támaszkodhat, elesett volna.

– A virágok – nyögte ki, igyekezvén témát váltani. – A virágai… szépek. Nagyon, nagyon szépek. Nagyon.

– Mi? – Reginald lenézett a kezében szorongatott virágokra, mintha teljesen meg is feledkezett volna róluk, ami bizonyos mértékben meg is történt. – Ja, hogy ezek. Tessék, kedveském, fogadd el őket. – A hercegnő felé nyújtotta. – A királynénak szántam őket, de mire odaérünk, bizonyára elhervadnak, ezért akár a tieid is lehetnek. – Újabb mosoly. Cerise úgy érezte, mintha azok a csontjai, amelyek még nem olvadtak el teljesen, szintén olvadozásnak indultak volna. – Légy jó kislány, rendben?

– Jó. Igen. Igen, köszönöm. Jó. Köszönöm. – Cerise a kebléhez szorította a csomagját és Reginald virágait, újabb esetlen pukedlivel lehajtotta a fejét, és elsietett az erdőbe. Elejtett egy százszorszépet, megállt, hogy felvegye, majd ismét pukedlizett, és elsietett.

A herceg magához mérten elgondolkodva nézett utána.

– Milyen furcsa lány – mondta fennhangon. Mortmain kiáltozott utána a patak folyása mentén lejjebb, és Reginald megfordult, hogy válaszoljon. – Máris, öregem! – De azért még egy pillantást vetett hátra, miközben elindult a lovak és az inasa felé.

Amint Cerise a szépséges idegen látókörén kívülre került, letette a csomagot és a virágokat, két marokra kapta a szoknyáit, és futásnak eredt. Nem is állt meg, amíg a várhoz érve fel nem szaladt a lépcsőn, és be nem tört a királyi lakosztályba.

Azt akarta kiáltani: Küldjétek mindet haza! Megtaláltam, találkoztam vele, Reginaldnak hívják, és erre tart! Mivel azonban teljesen kifulladt, a nyelve beletörött már az első k-ba, és utána már csak fojtott sziszegésre és hörgésre futotta.

Antoine király, aki békésen szunyókált a második legjobb (de kedvenc) trónján, a harmadik legjobb (de kedvenc) háziköntösében, mindkét lábát egy vödör meleg vízben áztatva, pislogva felriadt, és azt morogta: – Mi az? – Hélène királyné felnézett gobelinszövőszékéről, és szigorúan megjegyezte:

– Kedvesem, menj ki szépen, és ezúttal kopogj… és ne is gyere be, amíg nem köpted ki azt, amit rágsz. Ezerszer megmondtam.

A hercegnő kötelességtudóan elhagyta a királyi lakosztályt, és lihegve az ajtófélfának dőlt. Hallotta, hogy bent a szobában az apja azt ismételgeti: – Mi? Mi történt? – Lesimította a ruháját és a haját, és kényszerítette magát, hogy csak karfiolokra, brokkolikra és az öreg etikett-tanárnőjére gondoljon, mert ezeket mind utálta. Amikor végre összeszedte magát, és egyenletesen lélegzett, halkan bekopogott a szoba ajtaján, és az anyja felszólítására belépett.

Szülei némán várták, hogy belekezdjen; az apja jókedvűnek látszott – a meleg vizet odébb tette –, az anyja határozottan kevésbé volt az.

Cerise agya teljesen kéretlenül búcsút intett a zöldségeknek. Úgy látta maga előtt, mintha csak ebben a pillanatban történne: Reginald belép vele – karját erős karjába fűzve! –, hogy jegyeseként mutatkozzon be a szüleinek. E látomásra hevesen kalapáló, bukfencező szíve nyomban félrelökte tüdejét, és alig bírt annyi levegőt beszívni, hogy kibökje:

– A neve Corviniai Reginald herceg… Reginald koronaherceg… és ő a legpompásabb férfi, akit életemben láttam! Idejön még ma, és holnap hozzá is megyek, ha ő…

Rémült kiáltással szakított félbe mondandóját, és az apja trónja mögötti falra mutatott. Egy kis sárkány ólálkodott ott, nem nagyobb, mint a cipő, amelyért a hercegnő lehajolt, hogy odahajítsa. A bestia bebújt egy alig észrevehető résbe a vakolatban, kidugta zöld-fekete fejét, hogy a lányra sziszegjen, majd eltűnt.

– Ó, az istenekre – nyögte Cerise. – Az egészet ki kell takarítani, az egészet, mindent, és most azonnal!

A király és királyné összenéztek, ez egyszer hasonlóan és egyidejűleg összezavarodva. A király óvatosan megkockáztatta:

– Gyermekem, Cerise, már holnap behívathatom a vakolót, ha ez ennyire fontos…

– Még ma meg kell lennie! És nemcsak a vakolatról van szó, hanem mindenről ebben a várban!

Lerúgta a másik cipőjét, és megragadta az apja karját, felhúzta a trónjáról és ki a szobából, egészen a nagyzolóan Nagy Lépcsőnek nevezett lépcsősor tetejéhez. Addig nem is engedte el, amíg nem látta, hogy mindkét szülője magától is követi.

– Nézzétek! – mutatta: a márványlépcsőt láthatóan már jó ideje nem fényesítették, és a balusztrádon határozottan ragacsos lerakódás látszott. Cerise lesuhant a lépcsőn, majd át a váron, elnagyoltan intve minden érzékeit borzoló sértés felé a guanófoltos Nagycsarnoktól kezdve a Királyi Könyvtár számos bűnéig: elnyűtt szőnyegek, poros fóliánsok alatt roskadozó vénséges polcok, nem beszélve néhány mogorva hollóról. – Reménytelen – jajgatott egyre. – Egyszerűen reménytelen az egész! Az egészet ki kell takarítani, megjavítani, felújítani… az egészet!

– Ma délután? – kérdezte a király logikusan. – A következő tizenöt percben?

– Nekem ruhapróbám lesz – jelentette ki a királyné határozottan. – És aztán tenyérjóslásom.

Cerise – akiről e ponton el kell mondanunk, hogy korábban még soha nem mutatott ilyen viselkedést, még kislány korában sem – levetette magát a könyvtár kissé megvetemedett padlójára, és torkaszakadtából jajveszékelni kezdett. Szülei, miután hiába próbálták arra ösztönözni, hogy keljen fel, leültek mellé: a sápadt kísértetet és a kőarcú harcost ez egyszer egyesítette a közös cél. A király gyengéden megszólalt:

– Cerise, édesem… Cerise, tudod, hogy ez nem lehetséges. Mindegy, hogy ki jön látogatóba.

– Hónapokba telne – tette hozzá a királyné. – Mindaz, amit kérsz… évekbe. És valószínűleg annyiba kerülne, mint… nos, mint venni még egy várat.

– Akkor tegyük ezt! – zokogott Cerise. – Vegyünk most azonnal egy másik várat, és költözzünk be mind poggyászostul. – Egy pillanatra remény akasztotta meg könnyei folyását. – Azt mondhatnánk neki, hogy költözünk, vagy… vagy valami.

– De mi szeretjük ezt a várat. – Antoine király kissé habozva átkarolta a lánya vállát. – Persze talán egy kicsit… rendszertelen, sőt, rendetlen, ezt nem tagadom…

– De a miénk, édesem. – Hélène királyné hangja meglepően együttérzően csengett. – Tudjuk, hogy kusza és rumlis, de ez a mi rumlink, érted? Már jóval a születésed előtt itt éltünk, és itt leszünk akkor is, amikor hozzámész a hercegedhez, és elmész, hogy az ő várában élj vele. Most szépen kitakarítunk itt, amennyire tudunk…

Egy holló károgott felettük, mire mindhárman ösztönösen behúzták a nyakukat. Cerise hercegnő megpróbálta felitatni könnyeit a ruhája egyik redőjével.

– A falak – szólalt meg remegő, de ellentmondást nem tűrő hangon. – A falak és a Nagycsarnokban lógó festmények… ezeket muszáj megtisztítani.

– Holnap első dolgom lesz hívni valakit – ígérte a király. – Végtére is nem arról van szó, hogy csak úgy beugrik beköszönni. Biztosra veszem, hogy néhány napig itt marad. És tudom, hogy ez itt nem Corvinia, egyáltalán nem… – Hirtelen elhallgatott, és most először tudatosult benne a név. – Á… ugye Corviniát mondtál, életem? Igen? Nos. Ígérem, jó benyomást keltünk…

Abban a pillanatban két sárkányka – egy fekete és egy skarlátvörös – ugrott át egymással kergetőzve a királyi család fölött, majd iszkolt be a legközelebbi könyvszekrény alá. Mindkettő nagyobb volt, mint a királyi lakosztályban látott példány, és a feketének alig sikerült a menedékébe fúrnia magát, mielőtt Cerise odacsapott. A lány visszapördült a szülei felé, és ismét vigasztalhatatlanul sírt.

– Ezek az undok kis dögök, amik mindenhol szaladgálnak… mindenhol ott vannak! Meg kell szabadulnod tőlük, apám! Ha mástól nem is, ezektől legalább!

– Hívatom a kamarással a sárkányirtót… – kezdte a király.

– Most! – követelte a hercegnő. – Nem holnap! Most!

Ekkor hallották meg mindnyájan a kintről érkező éneket. Még nem ért a főkapuhoz, de egyre közeledett – az árnyalt, erős bariton szépen terjedt. A szavakat nem lehetett még kivenni, de a dalnak férfias hangzású refrénje volt, számos tiralirával.

– Jaj, ne! – kiáltotta Cerise, és gyorsabban rohant ki a szobából, mint ahogy a két sárkány bújt a könyvszekrény alá.

– Menj, és keresd meg a sárkányirtót magad – utasította Hélène királyné a férjét. – Én majd szórakoztatom a vendégünket. Hogy is hívják?

– Reginald – mondta halkan Antoine király. – A vén Krije fia.

A királyné, aki már megindult a várkapu fel, egy pillanatra teljesen megdermedt, majd folytatta útját.

NÉGY

A fakuló napfény híven tükrözte Robert kedélyét. Igyekezett nem úgy járni, mintha a lábát kövek, a szívét meg egy vasmacska húzná, de ez volt a helyzet, és mindkét barátja tudta, mégsem szóltak semmit. Robert mindig ilyen volt egy sárkánycsapdázással töltött nap után, és ők szeretettől és aggodalomtól vezérelve elfogadták ezt, még ha nem is értették. Ostvald Grandin, Robert alkalmi segédje szerint az egyetlen észszerű módszer ezeknek az utóhatásoknak az átvészelésére az, ha ugyanúgy félresöpri őket, mint a legtöbb dolgot, ami máskülönben zavarná: hasznos szokás egy fiatalember esetében, aki a természettől mindössze a lassúdad és nyugalmas gondolkodást és egy igásló izmait kapta ajándékul. Gyakran mondogatta: „Lehet, hogy formátlan vagyok, mint egy zsák ajtókilincs, de legalább hasznos. Nekem megfelel.” Most erejét a napi fogást tartalmazó nehéz kocsi tolásában hasznosította, és figyelmét nem a barátjára, hanem a bőrrel borított fémketrecekből kiszűrődő fojtott sziszegésre és köpködésre fordította, valamint arra, hogy a kordé kerekei ne zökkenjenek bele az árkokba.

Elfrieda Falke ezzel szemben ezekben a pillanatokban szörnyen aggódott Robert miatt, de régen megtanulta, hogy aggodalmait mosoly mögé rejtse. Vidman szökdécselt mellettük. Kis termetű lány volt hollófekete szemmel és hajjal, és olyan könnyed léptekkel, mintha csak táncolna, még akkor is, amikor kimérten templomba igyekezett. Ha a foglyul ejtett sárkánykák zavarták is – márpedig zavarták –, annak nem szándékozott mutatni semmi jelét.

Ők hárman megittak egy kört Jarold kocsmájában, miután Robert és Ostvald végzett Medwyn és Norvyn boltjának és pajtájának megtisztításával, ezúttal egy teljes és kétszeresen megtérülő tojáskeresgéléssel kiegészítve. A két kereskedő sebei (és sértett önérzete) ezúttal nagyobbak voltak, mint a fukarságuk.

Robert éppen lekanyarodott hazafelé a keresztútnál, ahol a helyi öngyilkosokat szokták eltemetni, Ostwald és Elfrieda pedig folytatták útjukat a saját családjuk házai felé.

Elfrieda futólag, szégyenlősen megölelte és megpuszilta Robertet, ami alig tűnt fel a fiatalembernek.

– Holnap akkor eljössz? – kérdezte a lány.

– Persze. Miután a vásárban végeztem. És miután egy órán át fürödtem. Egy falusi piac senki számára nem szórakoztató, ha nem érezni a ganészagtól az embereket. Ostvald, tudnál segíteni reggel a kordéval?

– Bár segíthetnék, de Yagernek dolgozom háromig vagy még tovább. Végre megépítik a magtár déli falát, és ezért több kőművest fogadtak. Egész nap fel-le fogok mászni az állványzaton.

– Cserélek veled.

– Szó sem lehet róla. – A kordé nagyot zökkent, ahogy valami dühös rikoltással nekiverődött belülről az egyik ketrecnek, és füstcsík szivárgott ki a bőrhuzat sárkányínnal varrt szegélyének résein. – Lefogadom, hogy a fehér az. Az ég szerelmére, Robert, amikor utánavetetted magad… – Ostvald megrázta széles vállát. – Az meg azonnal tüzet okádott rád, és kivicsorította a mérgező fogait… hát, én nem tudtam volna megtenni soha.

– Nem kell úgy felfújni – mondta Robert. – Legalábbis a kocsmán kívül nem. A vegrandisok hároméves korukig nem mérgesek. Ez a falka meg csak nemrég kelt ki. Nem tagadom, ingerlékeny bagázs, de a harapásuk borbélyt igényelne, nem pedig papot. Elbántál volna vele, ha rajtam kifog.

– Én csak a kordét tolom, viszem a szerszámokat, és örülök a pénznek. Nekem ennyi bőven elég.

Elfrieda incselkedve megszólalt:

– Ostvald nem szereti a harapós dolgokat. Ezért nem kapod soha rajta Alphonsine Yagerrel, bármennyire is szeretné az a lány a bokorba csábítani. Ostvald tudja, hogy éles fogai vannak.

Ostvald csüggedten nézett Elfriedára, de nem válaszolt. Robert kis mosolyt érzett meg az arcán, és hálás volt érte.

– Akkor hát viszlát holnap – mondta, és leváltotta Ostvaldot a kordé mögött. Nyögve elfordította, hogy a hazafelé vezető egyenes ösvény felé mutasson, és vállát megvetette az első lökéshez. Nem volt olyan erős, mint zömök barátja, de hat évig tolta a kordét az apja inasaként, majd még három évig egymaga; a kocsi nyikorgó súlya és a válla összeszokott ismerősök voltak.

Elfrieda vidáman csacsogva sétált Ostvald mellett, aki egyre csendesebb lett, mivel a lány leginkább Robertről beszélt: milyen szellemes, milyen kedves, milyen gondoskodó a családjával; milyen ügyes és rettenthetetlen, amikor a sárkányokkal bánik. Ostvald egyszavas válaszokra szorítkozott, olykor csak egy mordulásra, miközben nézte, hogyan libben Elfrieda göndör, fekete haja. Még mindig fájt neki Alphonsine említése, és azon töprengett, vajon mit tud Elfrieda, amit ő nem, és azt kívánta, bárcsak olyan jól bánna a szavakkal, mint a téglákkal, habarccsal és a rendkívül nehéz tárgyak innen oda mozgatásával.

Már látszott Ostvald düledező háza – Elfrieda valamivel messzebb lakott –, amikor megpillantották Antoine királyt és négy szemlátomást hercegi személyt, amint lóháton közelednek. Maga a találkozás csaknem olyan meglepő volt, mint az öt lovas külseje: mindannyian fáradtnak és nem kevéssé sárosnak látszottak. A király köpenyének szegélyét lehúzta a latyak, és a hercegek csizmáját és lovaik lábát is térdig sár csíkozta.