Orgován Ramóna

Rendbontás

Copyright © Orgován Ramóna, 2025

Borító: Coverist Studio - Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635805457

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Lejátszási lista

Flora Cash – You’re Somebody Else

John Legend – Conversations in the Dark

Hippie Sabotage – Devil Eyes

Meghan Trainor, John Legend – Like I’m Gonna Lose You

Birdy – People Help the People

Shaker, Azee, COBRA – Taste of the Divine

Chase Atlantic – Church

Gabriel Albuquerqüe – Solas x Interstellar

X Ambassadors – Unsteady

Jess Glynne – Take Me Home

John Legend – All of me

SoMo – We Can Make Love

NF – Oh Lord

Imagine Dragons – Dream

Dax – Dear God

Történet a lányról, aki boldog, és

a fiúról, aki megtört.

a Jelen

Prológus

Eve Hampton



Csupán az óra kattogása volt az, ami megzavarta a csendet a tanácsadó irodájának fehér falain belül. Az előttem ülő hölgy számítógépe kellemesen duruzsolt a háttérben. Nem lehetett éppen új darab, legalábbis ezt szűrtem le a lassan már múzeumokba illő dobozos monitorból. Ez a lepukkantság abszolút beleillett a régen nem modernizált iskolánkba.

– Bocsánat, egy másodpercet kérek még – motyogta a tanácsadó, tekintetét végig a képernyőre szegezve. – Ezzel a masinával még egy levelet is kihívás elküldeni.

Nem tudtam, mit mondhatnék, ezért csak egy bizonytalan mosollyal reagáltam a megjegyzésre, bár nem hiszem, hogy a nő egyáltalán felfigyelt volna rá. Vastag keretes szemüvege lencséiben visszatükröződött az az e-mail, aminek szavait nehézkesen pötyögte be rozoga billentyűzetén. A mögötte lévő ablakon túli életet vizslattam, és a napsütés meleg érintésére gondoltam. A virágok kellemes illata besettenkedett a kis szobába, és körülölelt.

– És már a tiéd is vagyok – emelte rám végre pillantását a tanácsadó, miközben összefonta manikűrözött ujjait az asztalon. Lágy mosolyra húzta az ajkait, ahogyan végignézett rajtam. Pontosan tudta, hogy miért vagyok itt, mégsem hozta fel. Igen ravaszul megvárta, amíg a pillanatnyi csend felidézi bennem annyira a tragédiát, hogy már ne csak a fejemben legyen, hanem kiüljön az arcomra is. Nyeltem egyet, de képtelen voltam megszólalni. – Hogy vagy, Eve?

Azt hiszem, ez egyben a legszebb és a legrosszabb kérdés a világon, amit egy ember feltehet egy másiknak.

Hogy vagyok? Egyszerre érzem a testem minden részében azt a nyomasztó, szúró fájdalmat, amit a gyász idéz elő, és azt a fajta kiüresedést, ami különös módon teljesen megbénít. Mintha a vállamon vasrúd lenne, aminek a súlya alatt bármikor összeroppanhatok, miközben az elmém könyörög az édes halálért, ami minden szomorúságomtól megszabadítana.

Forró könnycsepp gurult végig az arcomon abban a percben, mikor szóra nyitottam repedezett ajkaimat – saját leheletemen éreztem a kevesebb, mint tíz perccel ezelőtt elszívott cigaretta szagát, de máris újat kívántam. Elszívtam volna az összeset a világon, ha cserébe most hallgathatok.

Aztán végül mégiscsak megszólaltam:

– Elvesztettem valakit.

harminc héttel

Azelőtt

1. fejezet

Raiden Wolf



Az előttem táncoló lánynak olyan formás feneke volt, hogy rajzolni sem lehetett volna jobbat. Vele együtt ringatóztak a fények fekete bugyijának ezüstgyöngyein, én meg szakadatlanul követtem a mozgást a szememmel. Az Or Nah szólt a háttérben, amit a jobbomon ülő Aaron lelkesen tátogott, miközben a kezében lévő sörösüveget lustán a szájához emelte. Tisztára megörült, mikor beleegyeztem, hogy elvihet valahova, de én naiv azt hittem, hogy valami bárra esik a választás, ahol nyugodtan le tudunk tolni egy sört, vagy tízet. Ő persze erre a lepukkant sztriptízbárba hozott. Már azt sem értem, hogy egyáltalán ő mit keres egy olyan helyen, ahol hiányos öltözetű lányok vonaglanak körülöttünk – hiszen olyan hűséges a nőjéhez, mint kutya a gazdájához.

– Nem hiszem el, hogy Rosie beleegyezett abba, hogy te itt legyél – motyogtam olyan hangosan, hogy a haverom is hallja.

– Támogatta az ötletet, hogy kihúzzalak a gödörből. Én egyszerűen csak önzetlenül vállalom ezt a bűnös légkör azért, hogy numerát szerezzek neked.

– Milyen nagylelkű vagy.

– Ugyan már, Raiden! Te mondtad, hogy kimozdulhatunk. Tök sokat jártunk ide régen.

A tök sok igazából három alkalmat takar, de ezt azért nem fejtettem ki Aaronnak. Meg azt sem, hogy csak azért egyeztem bele, mert már muszájnak éreztem. Az elmúlt négy hónapban nem mentem vele sehova, mert a történtek után nem igazán volt kedvem bulizni. Lekopogom, Aaron türelmes és odaadó barát, ezért nem is zaklatott. Nyáron egyszer bepróbálkozott egy házibulival, de miután elutasítottam, nem is igazán hozott fel más programot, ám ettől függetlenül végig ott boldogított engem a melóhelyemen. Teljes vállszélességgel mellettem állt a rossz időszakokban, így nem tartottam fairnek, hogy ellököm magamtól. Ezért mondtam most igent. Mivel régen előszeretettel vezettem le a stresszt az egyéjszakás kalandokban, biztosan arra apellált, hogy szívességet tesz nekem ezzel a sztriptízbárral.

– Amikor azt mondtam, hogy kimozdulhatunk, nem teljesen erre gondoltam – pillantottam a barátom felé. A fejét csóválta a kijelentésemre, pedig tudom, hogy őt sem kötötték le a körülöttünk vonagló lányok. Tettetheti, hogy milyen laza, de Rosie úgy az ujjai köré csavarta, hogy nem is tud más hölgyre nézni. – De jó ez is. Örülök, hogy elhoztál, köszönöm.

– Tudom, hogy ezt csak azért mondod, hogy ne érezzem szarul magam – morgott Aaron, aztán lehúzta a maradék sörét.

Igaza volt.

– Mondom, hogy örülök.

A táncoslány hátrafordította a fejét, én meg felkaptam a tekintetemet, és a szemébe néztem. Telt ajkak. Kerek arc. Irdatlan szexi test. Egyértelműen bejöttem neki. Négy hónappal ezelőtt kaptam volna ezen az ajánlaton.

Négy hónappal ezelőtt már be lettem volna rúgva, és az egyetlen dolog, amin gondolkoztam volna, hogy melyik lányt vigyem haza a munkaideje után. Hagytam volna, hogy az előttem vonagló beleüljön az ölembe, amíg én a kezeimmel felfedezem szinte teljesen fedetlen bőre minden egyes centiméterét.

Emlékszem azokra a régi szép időkre, amikor Aaron is szingli volt, nekem meg nem tört ketté az életem. Előszeretettel jártuk végig Portland bulihelyeit és kocsmáit. Mindig együtt érkeztünk, de ritka alkalom volt az, amikor együtt is mentünk haza. A vizsgaidőszakok után legendás ünnepléseket tartottunk, én pedig nagykanállal habzsoltam az életet. Nyáron mindig összeszedtem azt a pénzt, amit könnyelműen el tudtam herdálni. Mivel idén nem jártam sehova, így nem igazán volt most mire költenem, szóval legalább van valami pozitívum is ebben az újfajta életmódban.

Már nem igazán vonzanak a bulik. Az az igazság, hogy utálok emberek között lenni. Visszaköltöztem Aaron kecójából apámhoz, a búvóhelyem a szobám lett, meg Boyd műhelye, ahol dolgoztam. Imádtam autókat szerelni, mert úgy éreztem, hogy legalább megjavítok valamit, ha már az életemet nem tudom. Biztos ez a karma, amiért huszonegy évet szakadatlan boldogságban töltöttem. Szerető család, vonzó külső, jó barátok és egy szivacs az agyam helyén, csak hogy a tanulás is jól menjen. Aztán fordult a kocka – hiszen egy ember mégsem élhet le egy életet harmóniában, nem?

– Na, jó – Aaron hangja ébresztett fel a merengésből. Elfordultam a lánytól, és figyeltem, ahogyan a barátom feláll, és magára húzza a kabátját. – Gyere! Lépjünk innen.

Hála az égnek!

– Mi, miért? De hát én élvezem ezt.

– Ahhoz képest, hogy minden egyes tevékenység, amibe belefogsz, jól megy neked, hazudni nem igazán tudsz – mondta Aaron, aztán az előttem táncoló lányra nézett. – Köszönjük a bámulatos szolgálatodat. Sajnos a barátom egy vártoronyba zárkózott király. Nem veled van a gond, vele. További szép estét.

Aaron intett egyet nekem a fejével a kijárat felé, aztán már el is indult. Szegény lányt néztem, aki egyértelműen többet várt ettől az éjszakától. Jó munkát kívántam neki, aztán már le is léptem, otthagyva a csalódott csajt a fotel előtt. Mindegy. Biztos talál majd magának szórakozást estére.

Ahogy kiléptem a bárból, nagyot szippantottam a friss levegőből. Olyan érzés volt, mintha az oroszlán barlangjából szabadultam volna. Mivel szeptemberben jártunk, még nem csökkent mínuszokra a hőmérséklet – a szél kellemesen fújdogált, és magával hordta a kopaszodó fák barna leveleit.

Aaron a bár falának dőlve rágyújtott, mire én is tapogatni kezdtem a zsebeimet a saját cigisdobozom után, amíg rá nem jöttem, hogy a húgomnak adtam. Vagyis bocsánat, véletlenül a konyhaasztalon hagytam. Nem igazán titkolja, hogy elkezdett dohányozni, de nem is mondta nekem. Persze mostanában alig kommunikálunk, így nem annyira meglepő. Semmit nem tudok az életéről, csak amennyit látok. Legszívesebben adnék neki egy fejmosást, hogy miért káros a dohányzás, de az az igazság, hogy az pont olyan lenne, mintha a széllel szemben hugyoznék, tekintve, hogy én is csak tizenhat voltam, mikor rászoktam.

– Adsz egy cigit? – kérdeztem Aaront. Előhúzta zsebéből a kék Camelt, én meg elvettem egy szálat, és hagytam, hogy fekete vihargyújtójával tüzet adjon. – Kösz.

– Figyelj, Raiden… nem akarom, hogy rosszul jöjjön ez ki, vagy hogy szarul fogd fel. El sem tudom képzelni, hogy mit élhetsz át, és nincs az az időintervallum, ami elég lenne a túl…

– Térj a lényegre.

Nem szeretem, mikor szánakoznak rajtam. Persze, a tragédia ezt hozza magával. Az emberek nem tudnak nem sajnálni. Csak arról beszélnek, hogy milyen szörnyű a helyzet, közben pedig magukban köszönetet mondanak, hogy nem velük történt. Valamilyen elcseszett groteszk módon örülnek, hogy ha már el kellett valakinek szenvedni ezt a szörnyűséget, akkor más tette meg helyettük.

– Nem élhetsz le így egy életet – vágott bele Aaron végül. Egy sóhajtást kapott válaszul, ahogyan mellé dőltem a falnak. Eddig nem igazán hozta fel, de tudtam, hogy valamikor bekövetkezik. – Össze kell szedned magad. Újra kommunikálni az emberekkel. Újra keresni a társaságot.

– De hát én keresem. Most is kimozdultunk, nem?

– Raiden, minden egyes mozzanatával könyörgött az a lány neked, hogy dugd meg, te pedig úgy néztél ki, mintha a fogadat húznák. Már-már nekem fájt a visszautasítás.

– Nem volt kedvem dugni, most mi van abban?

Pontosan tudtam, hogy Aaron mit próbál mondani, de nem akartam belevágni a témába. Persze, azzal is tisztában voltam, hogy addig fog csesztetni, amíg meg nem beszéljük, mert ha ő valamit a fejébe vesz, az bizony úgy is lesz.

Beleszívtam a cigibe, és letüdőztem, aztán az orromon fújtam ki a füstöt, ami eggyé vált az ég feketeségével.

– Nem a dugásról van szó, hanem arról, hogy vissza kell találnod önmagadhoz. Régen imádtad ezeket a numerákat. Azért hoztalak ide, mert azt hittem, hogy élvezni fogod – rántotta meg a vállát Aaron. – De értem, hogy nem tudlak ezzel meggyőzni, ezért vetettem fel komoly érveket, amiken el kéne gondolkoznod.

Fáradtan elmosolyodtam. Amióta ismerjük egymást ezzel a sráccal – tehát az általános iskola harmadik osztálya óta –, folyamatosan vitázunk és érvelgetünk. Részegen olyan eszméletlen faszságokról filozofálunk, hogy ép embernek eszébe sem jutna a téma. Azóta pedig csak romlott a helyzet, amióta elkezdtük a szociológia szakot az egyetemen, mert már nem csak szabadidős tevékenységként űzzük a társadalom ócsárlását, hanem tanuljuk is.

– Na, hadd halljam! – adtam be a derekamat.

– Először is, az egyetemi sikereidhez elengedhetetlen, hogy szerves része legyél a társadalomnak, mivel arról tanulsz. Szociológusként nem lehetsz antiszociális.

– Attól, mert nem szeretem a társaságot, még nem lettem hülye, a tanulmányi eredményeimmel semmi gond nincs – vágtam rá. Nem tudtam, milyen játékot játszunk, de azt azért gondolhatta ez a sügér, hogy nem fogom könnyen adni magam!

– Nem is az elméletről beszélek, hanem a gyakorlatról. Mindegy, a következő érvem, hogy nem lehet így élni. A végén egy remete lesz belőled, és nem fogsz előre haladni az életben.

– Aaron, attól, mert kicsit visszavonultam, még tudom, hogy kell életben maradni.

Aaron kicsit drasztikusan fogta fel a helyzetet. Kimozdultam otthonról. Nyáron dolgoztam, most pedig szinte mindennap egyetemre járok. Nem lettem totál kész, csak visszavonultam.

– Jó, ez igaz. De a harmadik érvem valid.

– Mégpedig?

– A húgod. – Ugrott egyet a szívem Melanie említésére. Ez az ökör tudja azért, hogy mivel hasson rám. – Ha azt látja tőled, hogy teljesen kivonod magad a mindennapokból, azt fogja hinni, hogy ez egy olyan megküzdési stratégia, amit ő is alkalmazhat. Csakhogy ő tizenhat éves, és ha a mostaninál jobban is bezárkózik, az baj.

– Melanie-t szemmel tartom, és…

– Hiába tartod szemmel. Akaratlanul is az idősebb testvérét fogja követni. Mellesleg eléggé hasonlít is rád természetre. Ha te úgy érzed, hogy a jelenlegi életviteled követendő példa, amit nyugodt szívvel mutathatsz a húgodnak, akkor meg sem szólaltam.

Ez a szemét tudja, hogy hogyan kell a bőröm alá mászni, és ha ez még nem lenne elég, igazat is szólt. Melanie így is eszméletlen rossz passzban volt. Teljesen kifordult önmagából – az utóbbi négy hónapban már-már olyan, mintha direkt le akarta volna vetkőzni a korábbi énjét magáról. Ha azt látja tőlem, hogy felégetem minden létező kapcsolatomat, úgy fogja értelmezni, mintha totál rendben lenne, amit csinál.

Újra beleszívtam a cigibe, aztán még egyszer. Nem elég, hogy igaza van Aaronnak, de ezt még közölnöm is kell vele.

– Jó. De csak semmi sztriptízbár – mondtam ki végül. Aaron elégedett vigyorra húzta a száját.

– Semmi sztriptízbár. Vettem. Hova szeretnél akkor kimozdulni?

– Nem tudom, menjünk el piálni valamikor. Nekem jó a Kőviskó is.

– Remek. Holnap hozom el Mylant a reptérről. Holnapután el is vihetjük magunkkal.

Aaron a harmadik év első szemeszterét Franciaországban töltötte cserediákként, és Mylan lakásában élt, aki szintén szociológiát tanult. Elég jóban lettek, és örült, mikor felkereste a srác azzal, hogy idén ő is jönne. Egypárszor, FaceTime-on keresztül én is odaköszöntem a srácnak, de amúgy semmit nem tudok róla azon kívül, hogy az európai vérének köszönhetően úgy tud inni, mint a gödény.

– Megdumáltuk.

– Szóljak esetleg Rosie-nak is? Biztos benne lennének
a többiek is.

– Még mindig gimnazistákkal haverkodsz? – hecceltem a haverom, mire ő vigyorogva megcsóválta a fejét, és kidobta
a cigicsikkjét egy mellettünk lévő kukába.

– Rosie barátairól van szó, akik már az én barátaim is. Jó srácok, na!

Aaron barátnője jelenleg végzős a Portlandi Állami Középiskolában. Igazából nem értem, hogy miért nem valamilyen flancos suliba jár a csaj, mert a szülei olyan gazdagok, hogy annak már-már bűnnek kéne lennie. Akárhogyan is, Rosie szinte elválaszthatatlan a barátaitól. Ők is a Kőviskóba járnak inni, mert az az egyetlen kocsma, ami elég illegális ahhoz, hogy huszonegy év alattiaknak is kiadják az alkoholt. Amikor Aaron meglátta egy szép napon Rosie-t, elég volt neki a csajjal egy rövid beszélgetés a pult előtt, és totál elveszett. Utána eldöntötte, hogy felszedi a lányt, és mindig leültünk a banda asztalához. Inni azt tudnak rendesen, meg kell hagyni nekik.

– Felőlem hívhatod őket. Régen láttam azt a flúgos társaságot.

Márciusban, amikor Aaron konkrétan csakis kizárólag Rosie-val volt hajlandó kommunikálni a kocsmázások alatt, a srácokkal nagyon jól eldumáltam. Szerintem betegesen ragaszkodnak egymáshoz, de ez aztán az ő dolguk. Nem mondanám őket barátaimnak, de szórakoztató banda. Aztán persze májusban, amikor megtörtént a baj, le is szakadtam minden közös összeröffenésről, és azóta nem is találkoztam velük.

Ki tudja, talán már nem is emlékeznek rám.

2. fejezet

Eve Hampton



Az iskolával szemben lévő boltban vett pizzás tekercsemet majszoltam a barátaim körében azon a lépcsőn, amin szerintük még csak jogom sincs ülni. A híres-neves cigilépcső volt ez, ami egyébként a gimi melletti lakóépületek egyikéhez tartozik. A sorra – így nevezzük – a diákok járnak ki füstölni, ha valamilyen úton-módon sikerül beetetni a portással, hogy ők bizony nagykorúak. Igaz, a dohányzást nem engedik a tanáraink, de ezek a hatalmas társasházak kellően eltakarnak minket, ami igazán kedvező a barátaim számára. Néha már esküszöm, hogy csodálom őket a miatt az erőfeszítés miatt, amit beletesznek egy-egy doboz cigaretta megszerzésébe, kezdve a trafikban felmutatott hamis személyitől egészen a hatalmas mennyiségű parfümig, amit a dohányszag elnyomása végett fújnak magukra.

Az az igazság, hogy gyakorlatilag tényleg nem tudom, hogy én miért vagyok itt minden második szünetben, de az egyetlen magyarázat rá, hogy a baráti társaságom az évek során láncdohányos lett, én meg mindig jövök velük, mert minden alkalmat szükségesnek érzek megragadni, amikor kiszabadulhatok pár percre az iskolából. Gyakorlatilag az órákon és a mosdószüneteken kívül nem is igazán vagyunk bent a suliban: ha esik, ha fúj, mi mindig itt ülünk.

Nem viselem jól a tömeget; akaratomon kívül elönt a szorongás, ha olyan emberek társaságában kell töltenem az időt, akiket nem ismerek elég jól. Képes fizikai tüneteket okozni: a gyomrom görcsbe szorul, és csak akkor múlik el, ha újra biztonságos helyen érzem magam. Évek óta dolgozom ezen, de mindössze egyetlen megoldást találtam rá eddig: a barátaimat. Ők is jó hangosak, és néha követni sem tudom őket, de otthonérzést ad a jelenlétük. Pár havonta előtör az extrém introvertált énem, és ilyenkor néhány napra elvonulok a saját magányomba, de megértik és elfogadják.

– A tavalyi év utolsó napján az volt az első dolgom, hogy elégessem a cuccaimat. Mármint, konkrétan. Tábortüzet gyújtottunk Ivannal a hátsó kertjükben. Mégis hogy készüljek fel az ismétlő dolgozatra? – kérdezte Felix, de hogy magától, vagy tőlünk, azt bizony én sem tudtam.

– Helyesbítek. Ő égette el a cuccait. Én csak néztem – javította ki a barátját Ivan.

Ezt a két fiút, bevallom őszintén, sosem tudtam hova tenni. Mármint, inkább a barátságukat nem – egyszerűen csak annyira különbözőek. Felix egyértelműen a rosszak közé tartozik.
A szülei nem élnek együtt, még a gimi kezdete előtt elváltak, és az édesapja kapta a felügyeleti jogot, aki nem igazán figyel rá. Alapvetően egy elég problémás gyerekről van szó, de a csillagokat is lehozná az égről a számára kedves embereknek. Lehet, hogy minden szombat este részeg hívásokat intéz nekem és sok más társunknak, de nincs olyan vasárnap reggel, amikor ne látnám a templomban az istentisztelet után.

Ivan teljesen más. A szülei Oroszországból költöztek az Egyesült Államokba, mikor még kicsi volt. Tulajdonképpen itt nőtt fel, ezért még az akcentusa sem hallatszik annyira
a beszédén. A szülei persze nemcsak a nyelvet törik, hanem megőrizték azokat a hagyományokat is, amiket magukkal hoztak a világ másik feléről. Biztosan ennek köszönhető
az, hogy Ivan teljes mértékben behódol annak a sztereotípiának, hogy az oroszok tudnak a legtöbbet inni, ugyanis úgy vedeli a kocsmázásoknál a vodkát, mintha víz lenne, de mégis ő az, aki kisegíti az igazán lerészegedett haverjait – főként Felixet – a zárás előtti percekben. Általában magába zárkózik, és csak akkor szólal meg, amikor muszáj. Külsőleg is mindössze a magasságuk tekintetében hasonlítanak: Felix szőke, szanaszét álló tincsei és óceánkék szeme pontosan ellentéte Ivan rövidre vágott barnájának és szintén csokoládészínű szemének. Éles állkapcsa és nyurga arca mellett Felix vonásai lágyabbak, már-már kisfiúsak.

– Könyveket égetni a legnagyobb putriság, te állat! – rivallt Astrid Felixre, bár szavait alig lehetett érteni a szájából lógó hullámcsattól, amivel pár másodperccel később eltűzte az arcába lógó, sötétlilára festett rövid tincseit két oldalról.

– Te vagy az állat. Egy csivava – vágott vissza a fiú, majd kivett a cigisdobozából egy szálat, és Astrid felé nyújtotta.

Felix igazából két teljes évig próbálta felszedni a lányt, de aztán amikor rájött, hogy Astrid Reese bizony száz százalékig leszbikus, letett róla viszonylag könnyen. Na jó, azért kellett neki egy kis idő, mire feldolgozta. Rengeteg fiú álmát összetörte ez a leányzó azon szép napon, amikor nyilvánosan is felvállalta a szexuális orientációját; a neccharisnyás, orrpiercinges, merész dekoltázsos énje minden harmadik hímnemű egyedet megfogott, még ha csak annyira is, hogy utánaforduljanak. Persze, mindhiába, mivel Astrid csakis a hölgyek szemének öltözködik.

– De amúgy válaszolva a kérdésedre, nekem vannak tavalyi jegyzeteim, amiket hajlandó vagyok megosztani veletek – szólt közbe Rosie, mielőtt Astrid visszaszólhatott volna Felixnek a csivavás megjegyzésre, hogy aztán azt játsszák, hogy egymást állatokhoz hasonlítva vitatkoznak. Ha tippelnem kéne, az orángután hangzott volna el Astrid szájából. – Van időnk még egy cigire? Mondjuk, Mr. Kakas úr úgyis mindig késik.

Mr. Kakas úr tulajdonképpen a matematika tanárunk, akit körülbelül egy éve hívunk Mr. Kakas úrnak, amióta ugyanis tudomásunkra jutott, hogy a férfi egyszer benevezett a kakasával egy kakas szépségversenyre és nos, végül meg is nyerte azt.

Rosie előhúzta bordó szőrmekabátjának zsebéből a cigarettásdobozát, és rágyújtott egy szálra. Amíg a többiek abból a kevéske havi ösztöndíjból finanszírozzák maguknak ezt a káros szenvedélyt, addig Rosie-nak szinte egy külön bankkártyája van a nikotinra. Jó, valószínűleg túloztam, de piszkosul gazdag az Adkins család, így Rosie Adkins is, amit nem is próbál tagadni. Nem vagyok biztos abban, hogy láttam már ezt a lányt kétszer ugyanabban a ruhában, és megesküdnék rá, hogy hetente jár fodrászhoz. Portland belvárosában lakik a szüleivel egy hatalmas penthouse lakásban, ahol én mindössze kétszer voltam, de szerintem soha nem fogom elfelejteni a látványt.

Persze, ha Rosie Adkinsről beszélünk, nemcsak a pénzét lehet kiemelni, vagy akár az irigylésre méltó alakját és szépségét, hanem az intelligenciáját is. A legtöbb ember butának képzeli, és sokszor megkapja a szőke liba jelzőt is ismeretlenektől, akiknek fogalmuk sincs róla, hogy Rosie valószínűleg az egyik legokosabb ember az univerzumban. Tavasszal összeszedett magának egy egyetemistát, aki remélem, mindennap összeteszi a két kezét, amiért egy ilyen csodát fogott ki, mint ő. Persze, Rosie is szerencsés, Aaron a tenyerén hordozza őt, és ha két dollár van a zsebében, azt is képes a lányra költeni.

Aaronról jut eszembe…

– Rosie, mit is mondtál? Most péntekre hívott minket Aaron a Kőviskóba? – néztem fel a két lépcsőfokkal felettem ülő lányra. Füstfelhőbe burkolva bólintott.

A Kőviskó egy afféle helyi kocsma, ahova főleg a gimisek és a közelben lévő egyetem hallgatói járnak, meg azok az idős bácsik, akiknek nincs jobb dolguk esténként, csak meginni egy korsó sört. Nyáron sokszor betévedtünk oda, és legtöbbször jött velünk Aaron is Rosie miatt. Felixszel igazán nagy pajtások lettek, bár mindannyiónkkal megtalálta a közös hangot. Astridtól egy kicsit szerintem fél, de ezt elfogadjuk neki.
A Kőviskó az egyetlen kocsma, ahol kiadják a huszonegy év alattiaknak is az alkoholt, ezért nagyon megy a középsulisok körében. Persze, ha ez egyszer kiderülne, tuti, hogy bezáratnák.

– Aha, meg képzeljétek, csapódik hozzá valami francia cserediák is, meg még egy ember, akit nem fogtok…

– Nő? – vágott Rosie szavába Felix, majd elvigyorodott. –
A cserediák. Nő?

– Nem, nem nő – válaszolt higgadtan Rosie, majd elkomolyodott, és sóhajtott egyet. Ujjai közt lévő cigarettáját bámulta, miközben pirosra festett száját harapdálta. Mintha tudta volna, hogy a következő öt másodpercben olyat mond, amire nem fogunk tudni hirtelen válaszolni. És hát így is volt. – Egy pali. És… képzeljétek, azt mondta Aaron, hogy jön vele még Raiden Wolf is.

Négyen ültünk Rosie körül, de olyannyira egyszerre emeltük rá a tekintetünket, mintha össze lennénk kapcsolva, és egyvalaki irányítaná a konzolt, ami mozgat minket.

– Nem mondod?

– Azt a mindenit, már vagy fél éve nem láttam azt a srácot! – Astrid és Felix ocsúdtak fel a sokkból először, és szinte egyszerre szólaltak meg.

Rosie halkan helyeselt az orra alatt.

– Mondjuk, annyira nem csodálom, hogy eltűnt. Engem szerintem nem is látnátok többet, ha azt élném át, mint ő – jegyezte meg Ivan, én pedig egy bólintással értettem vele egyet. – Az egész államból elköltöznék, csak hogy fel tudjam dolgozni.

– Ja. Azt mondta Aaron, hogy elkezdte a szemesztert – folytatta Rosie csendben.

Raiden Wolf tulajdonképpen nem a barátunk. Nem járt a mi iskolánkba, és egyikőnkkel sincs kifejezetten jóban – igaz, a húga eggyel alattunk jár. Miatta tudtuk meg az előző tanév májusában a sokkoló hírt, hogy a testvérpár édesanyja öngyilkos lett. A pletykák sajnos még egy ilyen szituációban is terjednek; azt is hallottuk, hogy felakasztotta magát, meg azt, hogy gyógyszereket vett be, leugrott egy épület tetejéről és hasonlók, de valójában senki nem tudja az igazságot azokon kívül, akik közel állnak a családhoz.

Raidenről nem tudtam semmit, de Melanie-t, a húgát nagyon megviselte a tragédia. Anno minden vasárnap láttam apám templomában, és a suli hangosbemondójából annyiszor lehetett hallani a nevét valamilyen verseny első helyezettjeként, hogy már meg sem lepődött az ember. Manapság meg csupán akkor látom, ha ő is kijön a társaságával cigizni a suliból.

Raidenről csak annyit tudtam, hogy amikor Aaron és Rosie tavasz elején találkoztak a kocsmában, és megismerkedtek, ő is ott volt. Aaron folyamatosan próbálta befűzni a barátnőmet, és a haverjával mindig leültek az asztalunkhoz, de nem nagyon kommunikáltam egyikkel sem. Ettől függetlenül mindenki láthatta Raiden Wolf hatalmas mosolyát, hallhatta a közvetlen megjegyzéseit, és forgathatta a szemét a flörtölős kis bókokra, amiket a hölgyeknek adott. Aztán megtörtént az a kegyetlen tragédia, és többször már nem csatlakozott Aaronhoz, amikor az a Kőviskóba jött. A tavaszi szünetben láttuk utoljára, ahogyan Melanie-t is – az utóbbi az év hátralévő részében az iskolában sem jelent meg.

– És hogy viselkedjünk szerintetek? – tette fel a kérdést Felix, miközben én becsomagoltam a maradék pizzás tekercsemet. Olyannyira elment az étvágyam a téma miatt, hogy egy falatot sem tudtam volna letuszkolni a torkomon. – Mármint, nyilvánítsunk részvétet, vagy ilyenek? Vagy fel se hozzuk?

– Szerintem azért jön kocsmázni, hogy kicsit kiszakadjon a mindennapjaiból – gondolkozott hangosan Ivan, de aztán elhúzta a száját, és tehetetlenül végigsimított a haján, amit olyan rövidre nyírtak, hogy az már-már a kopaszsággal vetekszik. – Bár, nem tudom. Az nem bunkóság, ha kezet fogunk vele, meg vodkakörre hívjuk, de nem mondunk neki annyit sem, hogy „részvétem”?

– Szerintem úgyis lesz előttünk valaki, aki részvétet fog neki nyilvánítani – szólt bele a beszélgetésbe Astrid is, majd elnyomta a lépcsőn a cigarettáját. – Mármint, szinte minden harmadik ember ismeri ott. Részegen úgyis meg fogják állítani páran, és majd látni fogjuk a reakcióját.

– Hihetetlen amúgy, hogy ilyen dolgokon aggódunk, miközben a palinak kisebb gondja is nagyobb ennél – csóválta meg Felix a fejét.

Habár egy bizonyos szintig egyetértettem vele, valójában nem felszínesség és nem önzőség, hogy ilyesmi megfordul az emberek fejében – csupán arról van itt szó, hogy hála Istennek, sosem kerültünk még ilyen szituációba, és fogalmunk sincs, hogy hogyan kell erre reagálni. Astrid az egyetlen, akinek nem él az édesapja, de amikor meghalt, ő hároméves volt, így a gyászolás nála kicsit mást jelentett.

Az élet velejárója, hogy a gyermek eltemeti a szülőt, de nem ilyen módon, és nem ilyen korán. Amit Raiden és Melanie átéltek még mindig, egy olyan trauma, ami sosem fog eltűnni – talán enyhül, talán könnyebb lesz, de akkor is ott lesz, és sajgó sebként fog vérezni bennük. Valóban lényegtelen ebből a szempontból, hogy kapnak-e részvétet vagy nem, hiszen nem fog rajtuk segíteni.

Azt hiszem, ezt a legnehezebb elfogadni az életben: a történéseket, amiket nem tudunk megváltoztatni.

3. fejezet

Eve Hampton



Szeretek kocsmába járni. Mostanában péntekenként szinte állandó vendégekként ültünk a Kőviskóban a többiekkel, éppen ezért rutinná vált, hogy hazaérek a suliból, vacsorázom, és elkezdek készülődni, mintha valamilyen hatalmas eseményre mennék, ahol tip-top szerelésben kell megjelennem. Nyilván erről szó sincs, hiszen néhány iskolatársam általában melegítőnadrágban feszít tőlünk pár asztalnyira, de valahogyan jó érzés szépítkezni egy-egy borzasztóan nehéz és fárasztó hét után.

A mai napon a harisnyám fölé egy bőrhatású barna szoknyát húztam, amibe beletűrtem fehér garbómat. Apa gyűlöli egyébként ezt a fehér garbót, mert egy csöppet átlátszó, de szerintem enyhén túlreagálja. Nem mintha vörös melltartót vennék alá, vagy ilyesmi. Szerintem csak okokat akar keresni, amik miatt esetleg itthon tarthat. Nem tetszik neki a tény, hogy elkezdtem kocsmázni, de meg kell hagyni, legalább nem is veszekszik miatta. A városi református templom lelkészeként elmondhatja magáról, hogy Istennek tetsző életet élt, még akkor is, amikor olyan fiatal volt, mint én. Sokszor nehéz neki kezelni ezt a – az ő szavaival élve – „szabadszellemű fiatalságot”, de ez nem azt jelenti, hogy egyáltalán nem is kezeli. Bár a baráti társaságomat eleinte nehéz volt elfogadnia, de mára már kifejezetten kedveli őket akkor is, ha sokszor zavarba hozzák. Felixet például egyenesen imádja, és mindig hatalmas mosollyal üdvözli vasárnaponként az istentiszteleten. A legtöbbször még ebédre is átjön hozzánk a fiú, mert a szüleim tudják, hogy mennyire rosszak a családi körülményei.

– Ugye, felveszel még arra a felsőre valamit? – hallottam meg anya hangját a hátam mögül.

Teljes alakos tükrömben láttam, hogy a nyitott ajtómban áll, miközben én már a szempillaspirállal küzdöttem.

– Persze. Felveszem majd a kabátomat. Tudod, azt a barnát, amelyiknek bundás a belseje.

– Helyes, és a cipőid közül is valamelyik csizmádat húzd. Tudod, a…

– A télit. Tudom. – Megfordultam, majd rámosolyogtam, és reménykedtem, hogy ezzel megnyugtatom.

Konkrétan ötpercnyi sétára van tőlünk a Kőviskó, de úgy csinált, mintha tűzön-vízen keresztül bandukolnék legalább hétezer mérföldnyire minden egyes pénteken. Ráadásul nem is egyedül megyek végig a két utcán, mert a házunk előtt van a buszmegálló, ahol leszáll Astrid, és Rosie-t is előttem szokták kitenni a szülei, hogy együtt tudjunk sétálni. Sőt, sokszor
Aaron is csatlakozik hozzánk már a kertünkben, tehát egy igen életrevaló hímnemű is felajánlja, hogy levadászik értünk egy farkasfalkát, ha kell.

– Eve, megérkezett Rosie és Aaron! – Na tessék, apa igazolta a gondolataimat.

Gyorsan leakasztottam egy vászontáskát a falra szegezett fogasomról, beledobáltam a szükséges holmit, aztán már rohantam is le anyával a lépcsőn. Vagyis, anya nem rohant, de tudtam, hogy jön utánam, és már azelőtt megszólalt, hogy leért volna a földszintre.

– Rosie, szívem, nem fogsz abban a vékonyka felsőben megfázni?

Azt meg kell hagyni anyának, ez valóban jó kérdés volt, ugyanis Rosie csupán egy bordó denevérujjú felsőt viselt, ami olyannyira átlátszó volt, hogy az én garbóm áttetszősége fel sem tűnt szerintem senkinek mellette.

– Jaj, dehogy, majd ellopom akkor Aaron pulcsiját – mosolygott anyámra Rosie, de Aaront nem láttam mellette, ami nem meglepő, mert apámat sem. Valószínűleg ismételten nagy diskurálásba kezdtek egy olyan dologról, ami rajtuk kívül senkit, de úgy senkit ezen a földön nem érdekel.

– De akkor Aaron fog fázni. Ne adjak neked valamilyen felsőt a hátacskádra?

– Aaron nem fog fázni, anya, mert mindig felöltözik rendesen, ugyanis pontosan tudja, hogy Rosie egy ponton el fogja kérni a pulcsiját – mondtam, ahogyan a cipősszekrényben serényen kerestem azt a fekete bakancsot, ami nélkül anya nem engedne kilépni a házból. Mikor megtaláltam, rekord sebességgel próbáltam felhúzni, de természetesen nem sikerült anélkül, hogy le ne guggoljak. – Éjfél körül itthon vagyok. Van kulcsom, szóval bezárhatjátok a kaput, de könyörgök, ne hagyjátok benne a zárba a kulcsotokat!

Egyszer már megtörtént. Szerencsére nyár volt, és még csak csípni sem csípett a levegő, de annyira nem volt kellemes kint tölteni az éjszakát.

– Folytatjuk ezt a beszélgetést még, Mr. Hampton! – jött ki a konyhából Aaron, nyomában apával.

A srácon valóban volt egy vastagnak tűnő kapucnis pulcsi, ami pontosan ugyanolyan színű volt, mint éjfekete fürtjei a feje tetején. Illetve, csak a feje egyik oldalán, mert a haja másik felét befestette olyan barnára, ami véleményem szerint már-már vetekszik a narancssárga sötétebb árnyalatával, de valahogyan olyan jól állt sötét bőréhez, hogy nem is tűnt vészesnek.

Igazából mikor ránézek, mindig megállapítom, hogy
Aaron Rosie szöges ellentéte. Az elegáns viselet helyett a lazább, sportosabb megjelenést preferálta, még az ujjaira is tetkókat varratott, amik tökéletes összhangot biztosítottak az orrában lógó piercinggel és az egyik fülében fénylő aprócska pontfülbevalóval. Aaron Colman egy igazi rosszfiú volt, akit Rosie Adkins kétségkívül magába szédített.

– Eljöhetnél Felixszel a vasárnapi ebédre – mondta apa vidáman, amire Aaron hevesen bólogatott.

Kicsit úgy érzem, hogy apa és anya valójában mindenkinek az anyukája és apukája. Mellettem nevelik a barátaimat és a barátaim szerelmeit is, és szerintem ez azért van, mert apa hivatása miatt rengetegen ismerik a szüleimet a városban. Ismerik és szeretik is őket, hogy pontosítsak, azok az emberek pedig, akiknek csak egy kicsike támogatásra is van szüksége, örömmel veszik azt a tiszta törődést, amit a Hampton házaspár ad nekik.

– Na, srácok, indulhatunk – mondtam, majd egy hosszadalmas három perc után, mialatt apa és anya elmondta ugyanazt a monológot, amit minden egyes péntek este elmondanak, sikerült kilépnünk az ajtón.

Egyébként meg kell hagyni anyának, anyai szuperképessége ismét nem csalta meg – egyáltalán nem volt kint meleg, és ezt meg is éreztem abban a pár percben, amit a buszmegállóban töltöttünk, hogy megvárjuk Astridot. Szívem szerint még a kocsmában is inkább a benti részlegre ültem volna, de ezzel a bagós társasággal egyszerűen nem lehet veszekedni, ha arról van szó, hogy fennáll az az eshetőség, hogy nem tudnak minden harmadik kortynál rágyújtani. Amúgy is, mire odaértünk a kocsmába, Felix már ott volt, és lepakolt a terasz részleg egyik hosszú asztalkájára, amin egyébként a táskája mellett már egy félig teli hamutál és három üres pohárka pihent. Már akkor tudtam, hogy a fiú messze van a józantól, amikor kipirosodott arccal és öleléssel köszöntött mindannyiunkat.

– Na, bemegyek kérni, most mondja mindenki, hogy mit akar – szólalt meg Aaron, majd türelmesen felvette mindenkivel a szemkontaktust, és megvárta, amíg elregéljük neki kívánságainkat.

– Én egy Aperol Spritzet kérek – mondtam a szokásos rendelésemet.

Felix erősen próbált minket rávenni arra, hogy koccintsunk valami töménnyel vele, de sikeresen lebeszéltük róla azzal, hogy majd később kerítünk rá alkalmat. Illetve a többiek kerítenek – én próbáltam nem részegen hazamenni. Még nem volt rá alkalom, hogy valóban berúgjak, sőt még a spicces állapotot sem nagyon éreztem, mert két pohár Aperol Spritznél többet általában nem iszom. Bevallom, nem ismerem a részeg énemet, és kicsit talán szorongok megismerni – nem vágyom arra, hogy utána a templomban rólam beszéljenek úgy, hogy a lelkész lánya fetrengett a földön.

Lassacskán a társaságunkhoz csapódott Ivan is, akinek Felix rettenetesen örült, mert Ivan szerintem már-már elvből sem mond nemet a rövidre, főleg, ha vodkáról van szó. Hamar előkerült a pókerkártya, az asztalkánk fél óra elteltével pedig úszott a kiöntött borban és a dohányban. Imádom a részeg barátaimat nézni, mert mindegyikükből mást vált ki az alkohol. Felix eszméletlenül ölelkezős és érzelmes lesz, éppen ezért minden tizedik percben elmondja, hogy mennyire szeret minket. Aaron elkezdi érezni a rádióból halkan duruzsoló zene ritmusát, és folyamatosan mozgatja valamilyen testrészét, Astridnak pedig meginog a koordinációs képessége, és nem nagyon bír szédelgés nélkül elmenni a mosdóba sem. Rosie egyszerűen csak leveti azt az igen elegáns stílusát, és a beszéde enyhén érthetetlenné válik. Ivant nem tudom – szerintem ő konkrétan immunis az alkoholra, mert akármennyit iszik, egyszerűen nem részegedik le.

Este kilenckor akkora pókerpartiban voltunk, hogy konkrétan semmi más nem érdekelt minket – már csak Astrid és én maradtunk játékban, de olyannyira, hogy még a cigijét is elnyomta. Nem akarok nagyképűnek tűnni, de elég jól pókerezem – Astridon kívül tulajdonképpen már mindenkit levertem. Őt még nem sikerült, bevallom, de úgy érzem, a mai nap a nagy nap, mert ha megkapom a negyedik dámát, gyakorlatilag pókerem van.

És bizony megkaptam.

– Ó, baszd meg! – morgott Astrid, és összeszorította sötétlilára festett ajkait. – Jó, állom a kövi piádat.

Ez már a harmadik Aperolom lenne, de úgy éreztem, hogy ezt a mámort meg is kell itatni, így bólogattam, ő pedig bement a pulthoz.

– Van itt minden, mint a búcsúban, látom – egy ismeretlen, erős akcentussal bíró hang szólalt meg mögöttem, én pedig reflexből hátrafordultam.

A hosszú ujjú felsőt, egy barna kötött mellényt és egy vászonnadrágot viselő srácot pillantottam meg, akiről – miután kezet fogott Aaronnal – sikerült megállapítanom, hogy az a francia cserediák lehet, akiről Rosie mesélte, hogy csatlakozik ma hozzánk.

Akkor ez azt jelenti, hogy…

– Raiden merre? Nem jön végül? – Aaron tette fel a fejemben megfogalmazódott kérdést a fiúnak, miután az illedelmesen kezet fogott mindenkivel, és újra meg újra bemutatkozott.

– Itt van, bement kérni – mondta, majd rám nézett, és nagy tenyerébe vette az enyémet. A gyűrűk voltak az elsők, amik feltűntek az ujjain, aztán az erdőszínű szeme, majd a fényes szőkésbarna haja, ami az arcába hullt, miközben közelebb hajolva felém bemutatkozott nekem is. – Mylan Du Bellay. Szia!

Ha létezik csinos és szép fiú a világon, akkor ő az.

– Szia – mondtam mosolyogva, de egy pillanatra elfelejtettem, hogy nekem is el kéne mondanom a nevemet. Tényleg gyönyörű srác! – Eve vagyok, Eve Hampton.

– Örülök a találkozásnak, Eve – mondta, majd helyet foglalt Felix mellett. Nem fogok hazudni, azért összenéztem Rosie-val. – Kellemes kis kocsma ez.

Amíg Mylan elégedetten körülnézett a helyiségben, mi őt néztük. Annyira nem illett bele környezetünk tökéletlen összhangjába. Még kissé fakó, bézs ruházatával is úgy kitűnt a tömegből, mintha valamilyen tűzpiros darabot viselne a koromfekete éjben. Az asztalra könyököltem, és a szám elé raktam az ujjaimat, hogy leplezni tudjam azt a vigyort, amit Rosie idézett elő azzal, hogy olyan jelentőségteljesen nézett rám, mint aki mindjárt elhagyja a barátját ezért a francia cserediákért.

A bámulást a visszaérkező Astrid zavarta meg, aki a rádiót túlüvöltve felhívta Aaron és Felix figyelmét magára annyira, hogy elvegyék aprócska kezeiből a félliteres korsókat.

– Astrid, hol az Aperol Spritz? – Valójában nem kellett volna zavarnia, ha Astrid esetleg elfelejtette az én italomat, mert a saját magamnak állított limitet gyakorlatilag már megittam, de azért felkérdeztem.

– Türelmetlen – válaszolt egy Astridénál mélyebb hang, majd egy férfias kéz egyenesen elém helyezte jól megérdemelt koktélomat.

Akár egy festményen, úgy vezettem végig tekintetemet a tetoválásokkal kivarrt karon, egészen a fekete pólóval borított mellkason át Raiden Wolf szürke szeméig.

– Apád tudja, hogy kocsmázol, Hampton?

Hirtelen nem tudtam, hogyan is kellene válaszolnom, de még véletlenül sem azért, mert meglepett a kérdés.

Egy pillanatig minden barátomat elnémította Raiden Wolf megjelenése, éppen ezért nagy szerencse volt az, hogy Mylan és Aaron tovább beszélgettek, és az, hogy a terasz kellemes hangzavara nem halkult el – bár az igaz, hogy néhányan, akik felfigyeltek a fiú jelenlétére és ismerték is őt és a sztoriját, hozzánk hasonlóan reagáltak.

Nem sokat csevegtem eddig Raidennel – néha tett valamilyen roppant vicces utalást arra, hogy egy lelkész lánya vagyok, én pedig mindig belementem a játékba pár szarkasztikus megjegyzéssel, de ennél mélyebb beszélgetést nem tudtam felidézni. Reménykedtem, hogy a társaságból nem én leszek az, akivel először elegyedik szóba mindenki előtt, mert meg akartam figyelni a többiek viselkedését, de úgy látszik, nem jött össze a kívánságom. Nekem kellett eldönteni, hogy hogyan állunk hozzá az este további részében: óvatosan, kimutatva a részvétet, vagy ugyanúgy, mint eddig.

4. fejezet

Raiden Wolf



– Nos, ha nem is tudja, Isten majd biztosan elmondja neki, nem igaz? – vágott vissza Eve Hampton az én humoros kérdésemre, és ezzel meg is törte a feszültséget is a társaságban.

Ahogy megjelentem, szinte harapni lehetett a pánikot. Senki nem tudta, hogy hogyan szóljon hozzám, mert a tavaszi szünet óta nem láttak. Eve pedig megadta az alaphangot.

Megcsóváltam a fejem, és elhaladtam mögötte, közben pedig kezet fogtam Felixszel és Ivannal, aztán leültem Mylan mellé. Totál kifinomult a srác, de egyébként rendes tag. Szinte biztos vagyok benne, hogy a fiúk megeszik reggelire.
Sőt, Astridról ne is beszéljünk – tőle még én is parázok egy kicsit.

Közvetlenül Eve-vel szemben ültem le, így könnyedén meg tudtam nézni magamnak. Ő az egyetlen, aki az érkezésem után állta a tekintetemet. Bátor lány. A gyászolókkal általában nem tudnak mit kezdeni az emberek. Már megszoktam a szánakozó pillantásokat és a kényelmetlenséget, ami általában abból adódik, hogy senki nem tudja, mit mondjon. Természetes emberi reakciók. Az ő viselkedése azonban új.

Nem igazán ismerem, hiába töltöttem már pár pénteket az asztaluknál ebben a kocsmában. Általában Felixszel és Ivannal dumáltam, felé csak néhány vallásos poént ejtettem meg, mert tudtam, hogy az apja a templom lelkésze. Melanie is tagja volt sokáig a gyülekezetének, de aztán a tragédia után kivált és otthagyta a templomot. Kicsit sajnálom egyébként, mert attól függetlenül, hogy Eve Hamptont egypárszor cukkoltam, igen menőnek tartom a hitet. Örültem, hogy Melanie-nak adott némi vigaszt, és annak is örülnék, ha újra visszatalálna a valláshoz, mert jót tenne neki.

Amikor először ültünk le az asztalukhoz Aaron barátom és a farka miatt, le is csekkoltam Eve-et, de ahogy bemutatkozott, azonnal letettem arról, hogy berángatom a kocsma mosdójába, és letépem a ruháit. Hülye lettem volna megdönteni egy lelkész lányát. Nem mellesleg tizennyolcon alul volt – tudom, mert egyszer tavasszal szóba került, hogy Rosie a legidősebb, és már betöltötte a tizennyolcat, a többiek pedig csak nyáron fogják követni. De nem számít, hogy már tizennyolc, ugyanúgy hülye lennék megdönteni.

Ettől függetlenül jó érzés volt rajta legeltetni a szememet. Mogyoróbarna tincsei selymesen hullottak a vállára, pirospozsgás arca pedig csak egyre vörösebb árnyalatot öltött minden egyes korty után. A nevetésével előbukkantak a gödröcskék, amik az orrán táncoló szeplőkkel elég ártatlan látványt nyújtottak. A fehér garbója a legjobb helyeken feszült a testére, kiemelte formás melleit.

Kétségkívül jó nő. Kibaszottul meg tudnám rontani, ha akarnám. Még szerencse, hogy nem akartam. Akkor sem akartam, amikor pár hónapja minden második nekem felajánlkozó csajt megdugtam. Ő túl tiszta ahhoz.

– Na, iszunk egy felest, vagy mi lesz? – szólalt meg hangosabban Felix, amivel magára is vonta a figyelmemet. Már kifejezetten nem volt józan, de tőle ez megszokott.

– Még kérdezni kell, Duncan? – fordult felé Ivan, aztán szánakozva megcsóválta a fejét.

Ivan is megijeszt kicsit engem, de legfőképpen azért, mert annyit iszik, mint az állat, és életemben egyszer sem láttam részegnek. Esküszöm, már azt is megkérdeztem magamtól, hogy hús-vér csávó-e.

– Sosem mondok nemet egy felesre – válaszolt kimérten Mylan, aztán felállt mellőlem. – De most én állom. Ki kér?

Páran felnyújtották a kezüket – köztük én is, mert azért punci nem vagyok, hogy visszautasítsak egy ingyen felest –, Mylan pedig eltűnt a kocsma benti részlegéhez vezető ajtó mögött.

Nem tudtam megállni, hogy ne vezessem vissza Eve-re a pillantásomat.

– Neked túl erős a feles? – kérdeztem viccelődve, mire ő elszakította a tekintetét Astridtól, és egyenesen a szemembe nézett. Az övé olyan kibaszott nagy volt, mint egy őzikének.

– Ó, én csak Aperol Spritzet iszom. Azt hittem, emlékszel rá.

– Ja, én emlékszem. Csak reménykedtem, hogy összeszedted a bátorságod, és már valami normális piát iszol.

– Az Aperol Spritz normális pia!

Szerintem az a legundorítóbb alkoholos ital a világon. Már alapvetően a bort sem szeretem, na de ha még vegyítik is… borzalmas.

Kihívóan néztem Eve-re, miközben elővettem egy szál cigit, és rágyújtottam. Felix és Astrid közben vitázni kezdtek, és egyre abszurdabb állatneveket soroltak egymás ócsárlására, Rosie elkérte Aaron pulcsiját, Ivan meg elvonult telefonálni. Csak Eve és én bámultuk egymást totál csendben, amíg meg nem szólaltam.

– Félsz, hogy Isten színe előtt bajba kerülsz, ha netalántán berúgnál, mi?

– Én nem félek berúgni, csak szeretem az Aperol Spritzet.

– Ugyan már, ugyan már – cukkoltam. – Mondd csak, te még nem ittál normális alkoholt?

Eve cseresznyeszínű ajka vigyorra húzódott. Kibaszott jól álltak neki a gödröcskék, az pedig, hogy elvörösödött a kérdésemre, már-már ellenállhatatlanná tette őt.

– Az Aperolon kívül még nem ivott mást – szólt közbe Astrid, aki egy arrébb ülő lánnyal szemezett, úgyhogy vissza is fordultam Eve-hez.

A lehetetlennél jobban is elpirult, de töretlenül mosolygott. Hamar rájöttem, hogy a zavarát ezzel titkolja: mosolyog.

Beleszívtam a cigimbe, úgy figyeltem ezt a csajt. Akaratlanul is azon gondolkoztam, hogy milyen könnyű lehetne őt megrontani. Hiszen még csak rendes alkoholt sem ivott. Ha nagyon akarnám, úgyis magamba tudnám bolondítani, és olyannyira kikészíteném, hogy a végén ő könyörögne azért, hogy hozzáérjek.

Igazi pech, hogy nem akartam. Mindössze kicsit ködösíti az elmémet, hogy egy jó ideje csak a jobb kezem elégít ki, az a póló pedig kibaszott szépen ráfeszült Eve testvére. De abban a percben, ahogy felszáll a köd, nem marad más, csak a valóság. A valóság, hogy a szex beszélgetést vonzana magával – hiszen nem vagyok egy tahó, aki pár orgazmust követően mindenféle párbeszéd nélkül ott hagy egy csajt –, a beszélgetés pedig több energiát igényel, mint amennyit én képes vagyok nyújtani. Annak a fajta lánynak tűnik Eve, aki igényelné a társaságomat, és akárhányszor belegondoltam ebbe, még a testem is elnehezült a kimerültségtől. Az is csoda, hogy egyáltalán itt voltam, és elviselem a társaságot, de még engem is meglepett, hogy valakinek egyáltalán sikerült elérnie, hogy érdeklődést mutasson felé a testem és az elmém.

Nyeltem egyet, és elhessegettem a gondolatot.

Mylan megérkezett a felesekkel, amit mindenki boldog óbégatással fogadott. Ivan is visszatért az asztalhoz, a kezek a magasba lendültek, és már majdnem csilingeltek a poharak, de Eve hangja megállított minket.

– Várjatok! – mondta, aztán magához kapta a pénztárcáját, és besietett a kocsmapulthoz.

Egy felessel tért vissza.

Nem hittem a szememnek.

– Kicsi Eve vodkázik, jól látom? – kérdezte Astrid, de én csak Eve-re figyeltem, aki makacsul engem bámult, és olyan büszkeséggel nézett, miközben koccintott a bagázs, hogy esküszöm, szórakoztatott a kis játék. Az biztos, hogy kifejezetten elvonta a figyelmem az otthon váró ürességről, ami anyám és Melanie csacsogása nélkül szinte kongott.

Nem szakítottam meg a szemkontaktust, ahogy lehúztuk a vodkát, aztán Eve megborzongott az alkohol kesernyés ízétől, és fájdalmas grimaszba torzult az arca. Már-már valami mosolyfélére húzódott a szám sarka, de azért tartottam magam, helyette beharaptam az alsó ajkam.

– Ah, Raiden! – nyögte Eve bosszúsan, de olyan erotikusan csúszott le a nevem a nyelvéről, hogy megrándult a farkam. Nem, nem, nem. Nagyobb önerőm van annál, hogy megdugjam a lelkész lányát. Nem valami tizenéves kanos suhanc vagyok. – Ez a te hibád! Fúj!

– Nem kényszerítettelek, hogy vodkát igyál. Csak azt mondtam, hogy normális piára rakd a voksod, nem azt, hogy egyből vadulj be, és húzz le egy vodkafelest. Igyál valami finomat, mondjuk gin-tonikot, vagy mit tudjam én!

– Még igyak? – Eve úgy meresztette az amúgyis óriási barna szemét Eve, hogy nem bírtam magammal, elvigyorodtam. Imádtam cukkolni ezt a lányt, de tényleg. Tekintete egyből fátyolos lett, a vodka kölcsönhatásba lépett a benne lévő Aperollal, és mivel most ivott töményet először, hamar megütötte azt a százötven centijét. – Te le akarsz engem itatni, Raiden Wolf?

Nem dugom meg a lelkész lányát. Nem dugom meg a lelkész lányát.

– Szerintem téged már nem kell leitatni, Bambi.

– Félsz, hogy pokolra kerülnél, ha mégis megtennéd, hm? – incselkedett. Megcsóváltam a fejem, miközben ő a tenyerébe ejtette sajátját. – Hát, vigyázz magadra! Nehogy olyat mondj, amiért lesújt rád Isten haragja.

Hihetetlen. Egy feles. Ennyi kellett neki, hogy berúgjon.

A körülöttünk lévők már eleve nem voltak józanok, így annyira el voltak foglalva magukkal, hogy nem is figyeltek ránk. A legtöbben nem is ültek már az asztalnál. Astrid átsompolygott a lányhoz, akivel flörtölt, Ivan es Mylan pedig újabb körért mentek a pulthoz. Rosie, asszem, valami olyasmit magyarázott Aaronnak és Felixnek, hogy ő nem részeg, de összeakadt a nyelve minden egyes szónál. Eve meg úgy nézett rám, mint aki azt várja, hogy levetkőztessem.

Nem dugom meg a lelkész lányát. Az nagyon gáz lenne, nem?

5. fejezet

Eve Hampton



Nem tudtam addig elképzelni, hogy milyen a másnaposság, amíg azon az ominózus szombati napon fel nem ébredtem. Úgy éreztem, mintha egy fúróval próbálnának csavarokat ültetni a fejembe, miközben egy többszörös díjnyertes versenyló rugdossa a hasamat csak azért, hogy hányingert okozzon, és megbánjak minden korty előző este elfogyasztott Aperolt. Ami természetesen meg is történt abban a percben, amikor megkíséreltem egyik oldalamról a másikra fordulni az ágyamban. Sötét volt a szobában, de nem emlékeztem, hogy mikor húztam le a redőnyt – biztosan anya volt.

Lomhán csuktam vissza a szememet azt tervezve, hogy szunyókálok még egy kicsit, hátha józanul kelek fel, de azért felvetődött bennem a kérdés, hogy mégis hány óra lehetett.
Az ablakomra néztem, az aprócska réseken beszűrődő éles fény világos foltokat festett a szürke parkettára és mályva takarómra. Bágyadtan magam felé fordítottam az éjjeliszekrényemen lévő digitális órám kijelzőjét, és fájdalmasan olvastam le a pirosan világító tizenkettes számot, ami sajnos még véletlenül sem a percek helyén virított.

Már dél is elmúlt.

Húsz, talán harminc percet is fetrenghettem még, mire rávettem magam arra, hogy kikeljek az ágyból. Fürdés után felkentem pár kenceficét az arcomra és reménykedtem abban, hogy felveszik majd a harcot az elfogyasztott alkohollal, és kitisztítják a pórusaimat. Aztán magamra kaptam egy pizsamanadrágot, és azt az elnyűtt kapucnis felsőt, amivel anyát, elmondása szerint, egyszer a sírba fogom kergetni, majd úgy ahogy voltam, vizes hajjal cammogtam le a földszintre.

– Nézzenek oda, ki ébredt fel! – így köszöntött apa, én pedig egy szégyenkező mosollyal válaszoltam. – Mikorra értél haza, hogy ilyen sokáig aludtál?

Világéletemben őszinte voltam a szüleimmel, és elmondtam nekik mindent, most azért mégiscsak eltöprengtem, hogy elmeséljem-e a tegnap estét. Tudják, hogy felelősségteljes vagyok, ezért igen lazán fognak – nem tudnék megnevezni olyan szituációt, amikor nem engedtek volna el valahova, mert bíztak bennem és tudták, hogy egyrészről valóban oda megyek, és azt fogom csinálni, amit nekik mondtam, másrészről pedig nem fogok semmilyen hülyeséget művelni, és hazaérek időre. Gyakorlatilag a tegnapi – illetve ma éjjeli – az első alkalom, hogy ez nem így történt. És még ráadásként be is rúgtam.

– Kicsit később jöttem, mint éjfél – vallottam be végül, miközben engedtem magamnak a csapból egy pohár vizet. – Jó volt nagyon a hangulat, és nem akartunk lelépni hamarabb a többiekkel.

– Azért rendben volt minden? – kérdezte anya.

– Persze.

Leültem az ebédlőasztalhoz. Apa velem szemben paradicsomot szeletelt, mellette a kék salátástálunk pihent tele mindenféle felvágott zöldséggel. Megkérdeztem volna, hogy mi lesz az ebéd, de féltem, hogy elhányom magam, akármi is legyen a válasz, ezért úgy döntöttem, hogy megkímélem magam az étel gondolatától.

Ha őszinték szeretnénk lenni, igazából mindentől megkíméltem magam a nap hátralévő részében. Tegnap délután még úgy terveztem, hogy a jövő hét hétfői matematika ismétlő dolgozatra fogok ma tanulni, de az önsanyargatás helyett, amit valószínűségszámításnak is hívhatnánk, YouTube-videókat pörgettem, és este ismét végignéztem a Halálsoron című háromórás filmet, aminek a végén mindig elhullajtok pár kósza könnycseppet. Bárhol és bármikor képes lennék megnézni, és most is megtettem, pedig másnap korán kellett kelnem a reggeli istentiszteletre.

Igazából nem tette apa kötelezővé, hogy minden istentiszteleten jelenjek meg, de eddig még egyet sem hagytam ki,
és nem is tervezek ezen változtatni. Szeretem hallgatni őt is, és azt is, amit mond – nincs szebb időtöltés annál, mint erősíteni azt a hitet, ami előrébb visz az életedben. Őszintén nem tudom, hogy akkor is vallásos lettem volna, ha apának nem ez a hivatása, de ez már egy olyan részletkérdés, amin nem is szoktam gondolkozni. Egyértelmű, hogy keresztény neveltetésben részesültem, de sosem találtam ezt kényszernek. Hiszek és szeretek hinni. Szeretek hinni abban, hogy van egy felsőbbrendű lény, aki vigyáz ránk, és akkor is megbocsát, amikor mi nem tudunk magunknak. Erőt ad a gondolat, hogy ebben a világban, a sok szomorúság és szenvedés közepette létezik
a jó is. A tiszta, ártatlan jó, ami halhatatlan és örök.

Vasárnapra szerencsére sikerült kipihennem a péntek estét, és sokkal energikusabban keltem fel, hogy elmehessek a templomba. Az istentisztelet felénél járhattunk, amikor Felix becsúszott mellém, lehajtotta a fejét, és két combja közt összekulcsolta az ujjait, de szinte biztos voltam benne, hogy nem imádkozott – ezeken a vasárnapokon általában annyira másnapos, hogy nem bírja megtartani a fejének a súlyát sem.

Az elbocsátás és az áldás után váltottam pár szót a gyülekezeti tagokkal, akik közül többen konkrétan már aprócska pelenkáskorom óta babusgatnak, akárhányszor megjelenek a templomban. A hosszú évek során egy stabil, meghitt közösség alakult ki ezeken a szent falakon belül – sosem tudnék úgy kilépni innen anélkül, hogy meghallgatnám, hogyan teljesít a suliban Mrs. Bennett unokája, vagy hogy ne nevetnék Mr. Porter viccein, amiket már tizennégy éve megoszt velem.

Apa tovább szokott maradni, így ma sem együtt indultunk haza. Van, amikor megvárom, de ha csatlakozik a vasárnapi ebédhez valamilyen vendég is, sietek haza anyához, hogy tudjak neki segíteni. Ha csak hárman – vagy, hát Felixszel együtt négyen, mert megszokott már a jelenléte – eszünk, anya is jön velünk istentiszteletre, de ha bővül a társaság, természetéhez híven túlbuzgó módon készíti az ételeket, és ki sem lép a házból.

Apa és autó híján gyalog bandukoltunk hazafelé Felixszel – egyébként csupán egy húszperces sétáról van szó, de a fiú úgy szenvedett mellettem, mintha hegyet másznánk. Amíg ő napszemüvegben és fekete pulcsiban védte magát a naptól, akár egy vámpír, én mentazöld ruhában és egy fehér kötött kardigánban vigyorogtam rá egy vászontáskával az oldalamon.

– Tegnap Ivanéknál aludtam – kezdte a fiú, miközben befordultunk a főútról egy mellékutcára. – Bírom amúgy a szüleit, de valahogy mindig előkerül a vodka, én meg mindig elhiszem, hogy le tudom inni az apját.

– Ahogy látom, nem sikerült.

– Szerintem még csak meg sem szédült.

Nem szeretem a sztereotípiákat, de Ivan szülei tényleg tipikus oroszok. Felix már körülbelül két éve próbálja megnyerni a csatát és lerészegíteni Mr. Lipovskyt, de a srác ugyanígy néz ki minden alkalommal. Akár egy földrengés utáni katasztrófa.

Sokat jár át Ivanhoz, de a legtöbb napját Astridnál tölti – gyűlöl az apukájával lenni, és szinte csak a cuccaiért jár haza, hogy ne is találkozzon vele. Borzasztó a viszonyuk, így az apukája nem is bánja szerintem, hogy nincs otthon. Azt hiszem, azért jár hozzánk már évek óta vasárnaponként, mert legalább családi körben tud ebédelni. Megkockáztatom, hogy a templomba járásának is mi vagyunk az okai.

– Nem értem, hogyan tudsz egymás után két nap is inni. Én pénteken berúgtam, és annyira szét voltam esve, hogy szombaton nem is csináltam semmit – mondtam Felixnek, mire ő elmosolyodott, és fekete farmerjának zsebeibe bújtatta kezeit.

– Láttam ám, hogy csak úgy ittad az Aperol Spritzeket.

Grimaszba torzult az arcom az Aperol említésére. Akárhányszor a bor ízére gondolok, elkap az a hányinger, amiről nem is tudtam, hogy létezik.

Nehézkesen sikerült hazacammogni, mert Felixnek körülbelül háromszor le kellett ülnie egy padra, hogy megpihenjen. Abban a percben, hogy hazaértünk, le is dőlt a nappali barna színű bőrkanapéjára, és olyan fájdalmasan nyögött fel, mintha valaki késsel szurkálná. Anya már meg sem lepődött, a konyhából kiabálva üdvözölt minket, én pedig csatlakoztam hozzá. Csirkét fűszerezett éppen, a rizs egy vízzel teli fazékban főtt közben a gáztűzhelyen. Kötényt kötöttem magamra, és már be is álltam mellé – amíg ő fűszerezte a húst, én elkezdtem sütni.

– Képzeld, pénteken a Kőviskóban ott volt Raiden Wolf is – mondtam anyának, mire ő kikerekedett szemmel nézett rám.

Sokat gondoltam a fiúra a kocsmázás óta. Nem, még véletlenül sem az aprócska flörtölések miatt, bár hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem pirultam el, ha eszembe jutott, ahogy rám nézett. De ezenkívül egyszerűen csak hihetetlennek tartottam, hogy még úgy is képes funkcionálni, hogy ilyen nagy traumát élt át. Én a helyében az egész városból elfutottam volna, ő viszont még arra is képes, hogy bejárjon az egyetemre. Ehhez olyan erő szükséges, ami nem mindenkiben van meg.

– Igen? – megállt anya a csirke pácolásában, aztán gondterhelten sóhajtott egyet. – És hogy van?

Amikor a tavalyi félév végén fény derült Melanie Wolf kapcsán a suliban is a tragédiára, anya nagyon a szívére vette, és itthon is napokig csak arról beszéltünk, hogy mit élhetett át Katie Wolf családja, amikor a nő kioltotta a saját életét, és hátrahagyta a két gyerekét.

– Hát, nem igazán akartuk zaklatni egy kocsmázás közben, de egyébként úgy tűnik, hogy megvan – mondtam. Anya szomorúan bólintott. – Melanie rosszabbul néz ki, mint ő. Lehet, fel sem ismernéd, ha most meglátnád. Én sem mindig ismerem fel, mikor elmegy mellettem a folyosón.

– Szegény gyerekek! Bár tudnánk nekik valahogyan segíteni!

Édesanyám a Portlandi Családsegítő Szolgálat vezetője, de szakmája szerint elsősorban jószolgálati pártfogó, ami gyakorlatilag azt jelenti, hogy a súlyos traumákat átélt embereknek próbál segítséget nyújtani. Részmunkaidős állásban dolgozik a rendőrségen, főként valamilyen kínzást vagy emberrablást túlélt áldozatokkal foglalkozik, és segít visszatérni nekik a mindennapi életbe. Óraadóként oktat a városi egyetemen is, készségfejlesztő tréningeket tart, és természeti katasztrófák esetén terepre is jár. Egyszóval egy csomó fontos dolgot végez, amiken keresztül jobbá teheti az emberek életét, és éppen ezért szociálisan borzasztóan érzékeny, főleg az olyan esetekben, mint Raiden és Melanie Wolfé.

Az ebéd természetesen tökéletesen sikerült; rövidesen megérkezett apa, aztán Aaron is, így teljes lett a csapat, és le is tudtunk ülni enni. Aaron gyakran csatlakozik hozzánk. Már akkor is ismerte apa, mielőtt összejött volna Rosie-val, mert a fiú sokszor jár a városi templom udvarát rendbe szedni. Mindenféle munkát elvállal, hogy fent tudja tartani az albérletet, amiben lakik, mert nem hajlandó kollégiumba vonulni, ugyanis elmondása szerint képtelen egy aprócska lyukban összezárva élni több emberrel. A szüleivel anno gyerekként Portlandben élt, de aztán az apukája munkája miatt elköltöztek, így amióta visszatért a városba a suli miatt, teljesen önfenntartó.

Februárban nekem is pályaválasztási időszak lesz, de igazából fogalmam sem volt, hogy milyen szakra fogok menni; az biztos, hogy semmi olyat nem vállalok, amiben matematika van. Felixszel ebéd után leültünk készülni a holnapi tesztre, de olyan sokat kotlottunk felette, hogy kedves barátom még vacsorára is maradt. Este hét órakor az erkélyen ültünk két fehér műanyag széken, közöttünk egy asztallal, amin csakis azért helyeztünk el egy hamutálat, mert Felix folyton füstölt, ha itt volt.

– Belegondoltál már abba, hogy soha az életben nem fogjuk használni a valószínűségszámítást? – tette fel a fiú a költői kérdést, miután beleszívott égő cigarettájába.

A lila pokrócomba burkolódzva nevettem el magam, de azért bólogatva helyeseltem.

– Maximum csak annyira, mint a tudásunkat George Orwell magánéletéről – mondtam, Felix pedig vigyorogva adott nekem igazat. – Fogalmam sincs amúgy, hogy milyen szakon fogok továbbtanulni, ha sem a reál, sem a humán tantárgyak nem érdekelnek.

– Én abban sem vagyok biztos, hogy tovább akarok tanulni. Mármint, csak gondolj bele! Levizsgázunk, aztán ismét tanulunk évekig, hogy egyetlen szakmában dolgozzunk utána ebben a monoton, kapitalista rendszerben, hogy aztán teljesen kiégve meghaljunk és eltemessenek.

– És akkor mi a terved?

– Jó lenne utazni. Csak ahhoz pénz kell. Szóval keresek majd egy olyan munkát, amiben sokat kell járkálni a nagyvilágban. És élem az életem.

– Veszel majd egy lakókocsit? – mosolyogtam rá, Felix arcán pedig visszatükröződött az a mosoly. Elnyomta a hamutálban a cigarettáját, aztán lejjebb csúszott a széken, és két karját összefonva álmodozott.

– Persze. De természetesen használtan és olcsón. Lehet, hogy majd beszervezem Ivant is, hogy jöjjön velem, és minden országban kipróbáljuk a nemzeti italt. Ha gondolod, vezetheted te is, és akkor a te életpályád is meg van oldva.

Kacagtam az ajánlatra, aztán csüggedten sóhajtottam egyet.

Annyira nem aggódtam még az egész életen, be kell vallanom. A mostani helyzetemben boldog voltam, és hiszek abban, hogy akármerre is vezet az utam, mindenhol meg fogom teremteni magamnak a boldogságot. Amúgy sem támogatom azt, hogy az embernek már tizennyolc éves korában el kell döntenie élete hátralévő részét. Mégis hogyan hozhatnék felelősségteljes döntést erről?

– Néha irigyelem azokat az embereket, akik pontosan tudják, hogy mik akarnak lenni, mint például Astrid – mondtam, Felix pedig egyetértően bólintott.

Astrid kilencedikes korában eldöntötte már, hogy San Franciscóban fog élni, és drámaíró lesz. Van körülbelül hat teleírt vastag füzete, amikben az ötleteit és az alkotásait körmöli, csak a lehetőségre várva. A tehetségét tekintve ez gyakorlatilag bármikor megkaphatja; színpadra illő történeteket rittyent azokra a vonalas lapokra, amiket bármikor szívesen végignéznék egy színházban.

– Astrid fixen híres lesz – jósolta meg Felix, majd rám nézett. – Rosie pedig gazdag. De úgy iszonyúan gazdag. Én abban reménykedem, hogy mint legjobb barátait, majd eltart minket.

– Muszáj lesz neki, ő az egyetlen reményünk – Már-már igazságtalannak érezném, ha Rosie annyi tanulás után nem lenne sikeres az életben. – Azt hiszem, hogy igazából mindannyian megleszünk valahogy.

– Valahogy biztosan.

Bólintottam.

Valahogy biztosan.

6. fejezet

Raiden Wolf



Vasárnap este ütemesen kopogtam a fekete íróasztalomon, ahogy bámultam a beadandóm címét. Újra elolvastam a félkövér betűket, közben meg azon agyaltam, hogy utoljára tizenöt évesen volt ennyire a béka segge alatt a koncentrációm, miután Cindy Folkstone kiverte nekem az ebédszünetben. Azt sem tudtam utána, hogy merre vagyok, és meg is kaptam matekon életem első és utolsó egyesét.

Soha nem esett nehezemre a tanulás. Ezt amolyan áldásnak fogtam fel. Igaz, néha megszenvedtem egy-két tananyaggal, de nem okozott gondot a fegyelem, így simán tanultam át az éjszakát is, ha arra volt szükség. Most viszont egyszerűen úgy éreztem, túl sok inger ért az elmúlt napokban, kezdve a sztriptízbárral, aztán pedig a Kőviskóval.

Nem mondom, hogy nem élveztem a péntek estét, mert amúgy kifejezetten jól mulattam. Lecsúszott pár feles a srácokkal, így az éjszaka végére fel is szabadultam annyira, hogy ne nézzem folyamatosan az órát. Már-már sikeresen eltereltem a figyelmem a sok mindennapi szarról, aminek örültem, de most úgy érzem, mintha kizökkentem volna a saját kis komfortzónámból. Olyan, mintha nem lenne elég energia bennem ahhoz, hogy megírjam ezt a kurva beadandót. Még a címe is hosszúnak hatott: A totalitárius ideológiák a tömegtársadalmakban.

Régen nem volt ilyesféle problémám. A legtöbb estén valamilyen lány lakásán kötöttem ki, Aaronnal pedig bejártuk Portland szinte összes kocsmáját, de másnap nem nullázta le a koncentrációmat egy átbulizott éjszaka vagy egy bandázás a haverokkal.

Most meg csak rám kell nézni. A figyelemzavar diagnózisát is rám lehetne húzni a mai napon.

Mikor pityegett a telefonom, azonnal felkaptam, és megnyitottam Aaron üzenetét. Megváltásnak éreztem, hogy van mire összpontosítanom, ami nem az egyetemmel kapcsolatos.

Aaron Colman

Ember, ez a beadandó fájdalmas.

Nincs kedved lenézni a kondiba inkább? :D

Én

De, nagyon is. Fél óra múlva?

Aaron Colman

Tökéletes.

Komolyan, néha azt hiszem, hogy Aaron a fejembe lát, mert mindig – na jó, általában mindig – tudja, hogy mire van szükségem. Semmit nem kívántam jobban, mint egy kis edzést, ahol levezethetem a feszültséget, így már zártam is le a laptopot, mint aki jól végezte dolgát. Régen rengeteget jártunk a kondiba, és általában ugyanígy, mint most, estefelé. Valahogy sokkal hangulatosabb.

A fekete pólómra kaptam egy hasonló színű cipzáros felsőt, leakasztottam az ajtó feletti húzódzkodóra akasztott motorossisakomat, és már tűztem is ki a szobámból. Azt hittem, hogy a nappaliban találom apát a tévé előtt, de mikor átcaplattam a helyiségen, az attól boltívvel elválasztott konyhában láttam meg őt egy bögrével a kezében, amiben minden bizonnyal kávé volt. Nem olyan kiszámíthatatlan az öreg: az „ez az én kávém” feliratú bögréből csakis kávét hajlandó inni.

– Nagy terveid vannak mára, hogy kávét iszol este nyolckor? – kérdeztem.

Az étkezőasztalra raktam a motorossisakot, és fintorogva néztem apám jégkék szemébe, miközben nagyot húzott a fekete italból. Gyűlöltem a kávét. Persze, a vizsgaidőszakokban azért nekem is szükségem van a koffeinre, az energiaitalokat pedig méregnek tartom, így általában teázni szoktam.

– Behívtak a gyárba. Éjszakázom ma is – mondta apa, majd fejével a sisakomra bökött. – Téged merre visz az út?

– Lenézek Aaronnal edzeni.

Nem igazán mutatta apám, de ajka rándulásából kikövetkeztettem, hogy örül. Habár próbálja nagyon stabilnak mutatni magát, valójában ő esett szét a legjobban. Abba a kellemes hazugságba ringatom, hogy ő tartja egybe a családot, de valójában nem így van. Saját magát sem tudja egybetartani, így rám hárul ez a felelősség, amit nem bánok. Valakinek meg kell tenni. Nagy meló volt felrángatni őt a földről, meg persze Melanie-t is – az utóbbit szó szerint, mivel összeesett a temetésen, annyira sírt.

Nyilván észrevettem apán, hogy nem jár már el ő sem itthonról, és inkább tölti a szabadnapját a tévé előtt, mint hogy találkozzon egy haverjával, vagy ilyenek. Nem mellesleg kibaszottul aggódik értünk is. A húgommal egyáltalán nem talál kapcsolódási pontot – ezzel nincs egyedül. Egy tizenhat éves kamasz lánnyal akkor is nehéz beszélgetni, ha nem történik semmilyen tragédia az életében, nemhogy ilyen esetben. Az is zavarta apát, hogy látványosan magamba zárkóztam én is, de itthon azért tartottam a frontot. Csak szomorú volt, amiért nem beszélek a bennem lévő szarságokról nem csak vele, de senkivel sem. Szóval, igen, kétségkívül örült, hogy újra társaságba megyek.

– Szuper. Ereszd csak ki a gőzt. Add át üdvözletemet
Aaronnak!

Nyeltem egyet, ahogy néztem apámat. Annyira megtört volt. Régen rengeteg boldogság bújt meg benne. Erőt és magabiztosságot sugárzott – az én apám, a hősöm és a példaképem, most csak egy szétzilált gyászcsomag. Május előtt még olyan izomzattal rendelkezett, mint én, a bicepszén feszültek a tetkói, most meg össze van aszva, annyira lefogyott. A borostából lassan szakáll lesz megint, az elmúlt időben pedig olyan sokat őszült, hogy eredetileg éjfekete haja inkább ezüstös már.

– Melanie evett már? – váltottam témát gyorsan. Már éreztem, hogy csípik a könnyek a szememet, és kurvára nem akartam, hogy kiszabaduljanak és lefolyjanak az arcomon. Nincs nekem szükségem ilyesféle faszságokra.

– Tippelhetsz kettőt.

Sóhajtottam, aztán előhúztam a telefonomat, majd megnyitottam az Aaronnal közös chatemet. Úgy tudtam, ma apa itthon van, és habár pocsék szakács, de ő rendelt volna kaját. Melanie ezt magában nem teszi meg, mert felülírja a működése az olyan alapvető életfunkciókat, mint az evés, és halál komolyan emlékeztetni kell rá, hogy néha táplálkozni is kell. Ha nem dugod az orra alá, egyszerűen nem eszik, de tényleg.

Én

El tudjuk tolni egy órával?

Főznék valamit Melanie-nak.

Aaron Colman

Nyugodtan csináld a dolgod, haver.

Amúgy is úgy bekajáltam ebédre a Hamptonéknál, hogy alig tudok még mindig megmozdulni.

Na, ez aztán felkeltette az érdeklődésemet. Mi a francot keresett ő egy vasárnapi ebéden Eve Hampton szüleinél? Azt tudom, hogy kínosan jóban van a lány apjával, egyrészről azért, mert Rosie miatt sokszor látja őket, másrészről meg nyáron a templom kertjén dolgozott. Amúgy nem kellett ember a rendben tartásához, de szüksége volt a pénzre, hogy kifizesse a lakbért, és Mr. Hampton felajánlotta neki, hogy látványszépítés címszó alatt kicsit mókolhat a templom udvarán, ő meg bejelenti az önkormányzatnak, hogy kapjon érte pénzt is.

– Kérlek, Raiden, ne találd ki, hogy itthon maradsz csak azért, mert főzni akarsz a húgodnak! – rivallott rám apa, mire felnéztem a telefonomról anélkül, hogy elküldtem volna a választ Aaronnak.

– De hát akkor mit eszik?

Az elmúlt négy hónapban én raktam kaját az asztalra, ha nem akartunk feleslegesen sok pénzt költeni rendelésre. Apa eleinte tényleg próbálkozott, de egyszerűen nem tud főzni, Melanie meg nyilván ráütött, így az ő kosztja is ehetetlen. Én gyerekként sokat ténferegtem a konyhában anya mellett, miközben főzött, és elég szépen ellestem tőle a legtöbb receptjét. Gyorsan tanulok, ugyebár.

– Kétlem, hogy éjfélig fogsz edzeni. Ha mégis programod lesz utána, akkor sem baj. Egy óra múlva indulok, addig rendelek neki kaját.

Végül is, ha elmegyek most Aaronnal, tízre minden bizonnyal itthon vagyok. Ha addigra Melanie nem tolja le az apa által rendelt kaját, simán neki tudok állni még főzni valami olyat, amit szeret. Ha ma nem is eszik belőle, majd holnap.

– Oké – adtam be a derekam, aztán egy mély sóhajtással felkaptam a motorossisakot az étkezőasztalról, és írtam Aaronnak, hogy mégiscsak indulhat a mandula.



Kimondhatatlanul szükségem volt a stresszlevezetésre. Régebben két tevékenységbe temetkeztem, ha ki kellett eresztenem a gőzt: a szexbe és az edzésbe. Miután felhagytam mindkettővel, nem volt hova folynia belőlem a sok gondnak, így mondhatni négy hónap felgyülemlett terhet adtam ki magamból az elmúlt másfél órában. Egyenesen úsztam az izzadságban – a pólóm szegélyét húztam az arcomhoz, azzal töröltem meg gyöngyöző homlokomat. Elfogadtam Aarontól a kulacsát, és meghúztam, a hideg víz jólesően hűtötte felhevült bensőmet. A szobabicikli kormányára dőltem, az izomláz hamar megjelent a hátamban. Főként arra és bicepszre edzettem régen is, de azért most ennyi kimaradást rendesen megéreztem. Ezt nyilván a lökött barátom is szóvá tette.

– Kicsit azért kijöttél a gyakorlatból. Már-már elpuhultál.

– Igen, így pont azon a szinten vagyok most, mint körülbelül te. Jó meglátás – cukkoltam Aaront, mire ő fejét hátravetve kacagott. – Majd visszarázódom. Május óta nem edzettem.

– Persze. Minden egyes alkalommal jobb lesz.

Pontosan tudtam, hogy Aaron nem éppen az edzésre célzott, de csak némán bólintottam.

Szerettem volna elhinni.

Valószínűleg pontosan tudta ez a tökkelütött, hogy mennyire feszélyez ebben a pillanatban is a sok inger. Kilenc körül járhattunk, de az edzőterem még mindig tele volt a melóból kiszabadult, feszült emberekkel, stresszes egyetemistákkal, meg a változásra vágyó kezdőkkel.

– Van kiszemelt? – ébresztett fel Aaron a merengésből, mire egy másodpercre rákaptam a tekintetemet.

Először nem értettem, hogy miről beszél, aztán rájöttem, hogy a nőkre gondol. Anno megesett egy-két alkalom, hogy begyűjtöttem itt pár telefonszámot.

Vigyorogva fordultam vissza a tömeghez – hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem találtam pár szimpatikus lányt itt-ott. A cicanadrágok ráfeszültek néhány formás fenékre, a sportmelltartó pedig kiemelte azt is, ami alig domborodott.

– Nem éppen – válaszoltam végül. A lányokról persze eszembe jutott, hogy négy hónap után az első hölgy, akinél ténylegesen önkontrollt kellett gyakorolnom, a lelkész lánya volt, meg hogy Aaron történetesen velük kajált ma, így újra a barátomra néztem. – Te mégis miért ebédeltél ma Hamptonéknál?

– Meghívtak – vonta meg a vállát Aaron. – Az a házaspár kurva aranyos. Szeretik babusgatni Eve barátait.

– És te Eve barátja vagy?

– Még jó! Kibaszott vicces a csaj! Jókat szoktam vele dumálni a Kőviskóban.

Hihetetlennek találtam, hogy jobban izgatott az a rövid beszélgetés Eve Hamptonnal, mint a körülöttem izzadó lányok látványa. Akárhányszor arra gondoltam, ahogyan a nevemet nyögte mérgében, miután lehúzta élete első vodka felesét, mocorogni kezdett a farkam. Közrejátszik ebben persze az is, hogy kibaszottul kanos voltam, és habár Aaronnak ezt nem vallanám be, de valóban szükségem lett volna egy numerára. Ettől még tény, hogy Eve Hampton bizony egy kurva izgalmas lány. Az a nagy szempár, a gödröcskék az arcán, mikor nevet, a szeplők… olyan fajta ártatlanságot sugároz magából a csaj, ami mögött pontosan tudom, hogy piszkos fantázia húzódik meg. Izgatta a fantáziámat, hogy vajon ki tudnám-e belőle hozni azt a mocskosságot. A látvány pedig, ahogy előttem térdelve felnéz rám, miközben a telt ajkai közé vesz… fenomenális lehet.

Megköszörültem a torkom, és leállítottam a gondolataimat, mielőtt merevedéssel kéne kisétálnom az edzőteremből. Még mindig tartottam magam ahhoz, hogy nem dughatom meg a lelkész lányát.

– Nem tudom, annyira nem ismerem – mondtam végül, mielőtt kínossá vált volna a csend.

– Pedig jól elbeszélgettetek a Kőviskóban, ha nem csal a memóriám. Bár, lehet, hogy csal. Sajnos csúnyán berúgtam. Miután Mylan és Ivan egymásra találtak, folyton behúztak a körbe, és rengeteget ittam velük.

Na, igen. Mylan és Ivan felfedezték, hogy az európai vér bizony összetartja őket, merthogy mindketten simán asztal alá isznak egy hadsereget is. Én is húztam azért velük a feleseket, de inkább lekötött az, hogy flörtölgessek Eve-vel.

– Ja, dumáltunk kicsit – mondtam röviden. Kétségbeesetten szükségem volt a témaváltásra. – Lassan amúgy megindulok haza. Melanie egyedül van otthon, nem akarom magára hagyni sokáig. Mellesleg be kéne fejeznem azt a kurva beadandót is. Valahogy nagyon nem tudok fókuszálni. Egy szót sem írtam.

– Menni fog. Ez természetes. Ez az első egyetemi kihívás azóta, hogy…

– Csak le kell kötnöm annyira a figyelmemet, hogy ne agyaljak, és az egyetlen, amire fókuszálni tudjak, az a beadandó – vágtam Aaron szavaiba, mielőtt kimondja azt, amit magamban sem mertem.

Nem akartam hallani a múltban történteket. Csak lehoz az életről, arra pedig nincs szükségem. Szerencsére az emberek egy ideje nem mondogatják – egyszer részvétet nyilvánítottak, aztán rájöttek, hogy nem jó erről beszélni. Bár, igazából csak féltek kimondani. Olyan volt, mint a nagy, ijesztő farkas, amit senki nem akar előhívni. Nekem pedig ez tökéletesen megfelelt.

– Szervezhetnénk egy tanulós napot. Ha látod, hogy mindenki tanul körülötted, te is rákényszerülsz. És közben társaságban lehetsz. Mit szólsz? – dobta fel Aaron az ötletet.

Legszívesebben húztam volna a szám, de Aaron ötlete kicsit sem volt sajnos faszság. Egy tanulós napon – ami nagyon gáz név – értelemszerűen tanul az ember, ráadásul társaságban. Tökéletes lenne. Sajnos.

– Jó – mondtam sóhajtva. – Legyen.

7. fejezet

Eve Hampton



– Megint nyertem – suttogta diadalittasan Astrid nekem, miközben az irodalomóra közben behúzta a frissen rajzolt amőbatáblánkon átlósan a harmadik x jelet. Ez volt egymás után a második kör, amiben győzelmet aratott.

– Jó, visszavágó – mondtam, majd a füzetem egy újabb pontjára firkantottam a két vízszintes és függőleges vonalat.

Astrid Reese volt az első ember a gimnáziumban, akivel beszélgettem, mégpedig azért, mert az általános iskola első osztályától kezdve ismerjük egymást. Akkor még nem voltunk barátok, de amikor kiderült, hogy mindketten ugyanabba a gimibe nyertünk felvételt, borzasztóan megörültem, mert ő volt az egyetlen ismerős a teljesen ismeretlen környezetben. Mindig szárnyai alá vette, akit bántottak vagy kiközösítettek, valószínű ezért karolt belém a gimnáziumi évnyitó meleg szeptemberi napján abban a szent minutumban, hogy meglátott engem egy szál magamban álldogálni az iskola előtt. Hamar közkedveltté vált és magához vonzotta a jelenlegi barátainkat is, de sosem engedett el engem és mindenhova húzott magával, hogy még véletlenül se érezzem elveszettnek magam.

A kicsengő hangosan zengett, hirdetve nemcsak az irodalom, de a nap végét is. A diákok fáradt nyújtózkodásba kezdtek, hangos beszélgetés és a pakolás zaja töltötte be a helyiséget, amit Mr. Dankworth próbált túlkiabálni.

– A következő dolgozat két hét múlva lenne esedékes, de a Kolumbusz-nap miatt pont tanítási szünetünk lesz. Mához három hét múlvára tessék elolvasni George Orwelltől az 1984 című regényt! – mondta, én pedig lekörmöltem a füzetembe.

A többiek már kint vártak minket a cigilépcsőnél. A vitájuk olyan hevesnek bizonyult, mint a ma reggel feltámadt szél.

– Egész nyáron ezért dolgoztam, még jó, hogy fel fogok vágni vele! – érvelt Ivan, majd üres kezét zsebre tette, ahogyan a lépcső előtt állva meglátott engem és Astridot. Másikkal, amiben a cigaretta volt, ránk mutatva szólított meg minket. – Astrid, kell egy fuvar? Eve? Hideg van, biztosan örülnétek neki!

Ivan a nyári szünet alatt három helyen dolgozott, hogy összeszedje a pénzt egy kocsira, amit a hétvégén sikeresen be is szerzett magának. Minden bizonnyal egy roncstelepről nézte ki, de ezt erősen tagadja. Egy ütött-kopott, sötétzöld Mercedes Benzre esett a választása – nyilván egy jó régi modellre. Nem teljesen voltam biztos abban, hogy ha mindannyian beleülnénk, elindulna-e, de Ivan borzasztóan büszke volt rá és úgy védte, mint a szülő a gyermekét.

– Főleg akkor, ha összeesik alattatok a kocsinak csúfolt vastömeg – kacsintott ránk Felix, aztán Astrid felé nyújtott egy cigarettát, aki készségesen elfogadta azt, és várta, hogy a fiú meggyújtsa, miután ajkai közé helyezte.

Azon a hétfő délután Ivan engem és Astridot is hazadobott a kocsijával. Nem mondtam ki hangosan, de igazat adtam magamban Felixnek, mert valóban féltem, hogy egyszer csak összeesik alattunk az autó, de a világért sem törtem volna le Ivan jókedvét, így csak megköszöntem a fuvart, amikor kitett otthon.

A hét hátralévő részében csak tengődtem. Kedden suli után elmentem a városi könyvtárba, és kikölcsönöztem az új kötelező olvasmányt, otthon pedig el is kezdtem olvasni. Szerencsére magába szippantott a regény, és nem volt kínszenvedés teljesíteni a feladatot, mert kifejezetten érdekesnek minősült a téma. George Orwell az a fajta író, akinek érteni kell az alkotásait, de ha ez megtörténik, eszméletlenül elgondolkodtató témákat feszeget. Az 1984 című regénye egy disztópia, amiben az állam minden egyes lépését és gondolatát ellenőrzés alatt tartja valamennyi állampolgárának. Annyira lefoglalt a könyv, hogy mindennap hajnalig olvastam, így csak vonszoltam magam az iskolában – szombat reggelre végeztem vele.

A barátaim most pénteken is mentek kocsmázni, de a múlt heti berúgás és az azt követő szörnyű másnap emlékének köszönhetően én inkább kihagytam, mert képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy ismét fejfájással ébredjek. Különben is, Rosie a hét közepén megkérdezett minket, hogy nincs-e kedvünk szombaton Aaronnál tölteni a napot, aki gyakorlatilag tanulós napot hirdetett délután kettőtől. Az introvertált énem nem bírta volna ki, hogy pénteken és szombaton is emberek között legyek, így legalább nyomós érvem volt kihagyni a Kőviskót.

Ebéd után kezdtem készülődni. Ígéretet tettem a szüleimnek, hogy vigyázni fogok magamra, és elérhető lesz a telefonom, aztán kiálltam az őszi időbe. Keresztbe font karokkal vártam Ivant és a sötétzöld Mercedes Benzét – nyilván késtek –, de amikor megérkeztek, nem voltam biztos abban, hogy be is szeretnék ülni.

Az anyósülésen Felix ült, hátul közvetlenül Ivan mögött pedig Astrid. Félő volt, hogy ha beülök én is, talán elindulni sem fogunk tudni, de azért vettem egy mély sóhajt, és megkockáztattam.

– Az egész le fog szakadni, és az úttestre fogunk esni – Ez volt az első mondat, amit meghallottam Felixtől, miután beférkőztem mögé. – Olyanok leszünk, mint Frédi és Béni, mert majd a lábunkkal kell tekerni a járgányt.

– Egyszer be fogom varrni a szádat. De így konkrétan tűvel és cérnával, egy az egyben bevarrom – mondta Astrid, amire nyilván Felix óbégatni kezdett, így egymás szavaiba vágva szidták a másikat. – Tehát én nem ismertem még embert, aki ennyit beszélne, mint te.

– Jó, legalább én nem úgy nézek ki, mint akit lehányt volna egy cékla.

– Igazán eredeti vagy! – Astrid magasabbra vette a hangerőt, mire Felix kiabálva folytatta: – Mint egy lódarázs, folyamatosan csak zümmögsz.

– Elfelejtettem berakni a könyveimet – jelentette ki hirtelenjében Ivan, én pedig megpróbáltam lehúzni az ablakot, hogy kapjak egy kis levegőt ebben az őrültekházában.

A kezemben maradt az ablaktekerő.

– Hogy felejthetted el elhozni az egyetlen dolgot, amire szükségünk van? A nap lényege az, hogy tanulunk. Aaron el is nevezte úgy, hogy tanulós nap.

– Ivan, letörtem az ablaktekerőt – szólaltam meg, az ujjaim között forgattam a levált alkatrészt.

Mentségemre szóljon, alig értem hozzá.

– Ha én lódarázs vagyok, akkor te mi vagy? – tért vissza Felix az előző témához. – Egy poloska. De egy olyan poloska, ami beleesett egy vödör lila festékbe.

– Ne aggódj, majd visszaragasztom – nyugtatott meg Ivan. – Van ragasztószalag a csomagtartóban.

– Igen, mert ragasztószalaggal biztosan működni fog az ablaktekerőn – gúnyolódott Felix.

– Honnan tudhatnád? Az agyad akkora, mint a makk. De az a makk, amit Jégkorszakban folyamatosan keres a mókus, merthogy...

– Az nem mókus, hanem motkány, te őrült! – szólt közbe Felix, ahogyan hátrafordult, és Astrid nagy szemébe nézett.