Kollár Betti: Több mint ellenségek

Copyright © 2026 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 392 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Belív illusztrációk: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: romantikus

Máténak,

akivel az elmúlt tizenegy évünk alatt

egyetlen nap se telt el úgy,

hogy ne nevettünk volna együtt.

Kedves Olvasó!

A Több mint ellenségek ezúttal nemcsak Keszthelyen játszódik, hanem Szlovéniában is, a csodálatos Bohinji-tó környékén. A történet írása közben kétszer elutaztam erre a vidékre, de az előző kötethez hasonlóan most is szabadon engedtem a fantáziámat. Bár a regényben fellelhető helyszínek többsége létező, akad, ami csak a képzeletem szüleménye, de előfordul olyan is, amikor a valós helyhez hozzáadtam pár pluszjellemzőt. 🙂

„Esküdt ellenségek? Nem hiszek az ilyesmiben.

Ha valaki iránt ellenérzéseket táplálunk,

legalább annyit gondolunk rá,

mint arra, akihez gyengéd érzelmek fűznek.”

1. FEJEZET

Április 25., hétfő

Miért nincs szabálykönyv arra, hogyan érezze magát az ember, amikor az egyik legfélelmetesebb pillanatban feltűnik a színen az esküdt ellensége, és megmenti? Tényleg jól jönne valami útmutatás, mert már nem először kerülök ebbe a helyzetbe, és hiába ismétlődik, a tanácstalanságom változatlan.

Ilyesmiken agyalok, miközben Arisszal elhagyjuk a vérvételi helyiséget. Azt mondták, várjunk tíz percet a folyosón, és addig szorítsam a karomra a vattát, amit a szúrást követően kaptam.

Nem közvetlenül egymás mellé ülünk a fehér műanyag székeken, van közöttünk egy szabad hely, ahova a táskámat és a kabimat tettem. A folyosónak ez a szakasza kiürült, véget ért a reggeli vérvételi időszak, és csak a túloldalon várakozik röntgenre egy idősebb házaspár meg egy fiatal lány.

Nyugtalanul figyelem a bal karomra simuló vattát. Nem tudom, talán attól tartok, hogy egyszer csak átüt majd rajta a vér vagy ilyesmi, és muszáj készenlétben állnom.

Arisz csendben ül mellettem.

– Hogyhogy itt vagy? – szólalok meg nagy sokára, de nem nézek fel. A hangom rekedtes, talán mert hosszú percek óta nem szólaltam meg, és fogalmam sincs, mikor ittam utoljára.

– A szó, amit keresel, a köszönöm – feleli, és a hanglejtésének hála melegség árad szét a mellkasomban.

Reflexből visszavágnék, ha nem lenne tökéletesen igaza. Nélküle a nővérek épp az ájult testemet mosnák fel a váróterem padlójáról. Amilyen állapotban voltam tíz perccel ezelőtt, valószínűleg a szúrásig sem jutottam volna el.

Nem akarok úgy tenni, mintha nem lennék neki emiatt hálás. Csak azt nem tudom, hogyan kellene kifejeznem, amit érzek. Egy köszönöm valahogy annyira kevésnek érződik. Nagyot nyelek, és a szám belsejére harapok. Legszívesebben az ujjaimat tördelném, csakhogy nincs szabad kezem.

A fiatal lányt behívják a röntgenre, de én továbbra is a karomra szorított vattára összpontosítok.

– Az van, hogy félek a tűktől – mondom teljesen feleslegesen, hiszen már korábban elárultam neki, de úgy érzem, szükségem van a felvezetésre.

– Komolyan? – kérdez vissza, a hangja teli iróniával, de azzal a szórakoztató fajtával. – Ha ezt tudom, nem jövök el.

Szeretném a szememet forgatni, társ lenni a megszokott piszkálódásában, mégis merev vagyok, és habozom.

Amikor végre ráveszem magam, hogy felnézzek, látom, hogy mosolyog. Bárhogy is cseng a hangja, bármit is mond, a mosolya őszinte és bátorító. Veszélyes.

Elkapom róla a tekintetem. Még nem merem elengedni a vattát, úgy szorítom a könyökhajlatomhoz, hogy az ujjaim egészen elzsibbadnak.

– Honnan tudtad, hogy itt leszek? – kérdezem végül.

– Ami azt illeti, hallottam Hangot, amikor mondta neked szombaton, a kincskereső előtt, hogy nem fog tudni elkísérni a dolgozata miatt. Utána vasárnap elárultad, hogy félsz a tűktől.

Megint rápillantok, ezúttal a szemére összpontosítok. Tekintete az enyémbe mélyed. Élénk, kék és vibráló.

Várom, hogy folytassa, de úgy fest, mint aki ennyit akart mondani. Csakhogy ez nem volt indoklás, csupán egy egyszerű felvezetés.

– És neked pont nincs ma semmi dolgod? – próbálom megérteni.

Nagyot sóhajtva simítja a tenyerét a tarkójára.

– Figyelj, Rémálom, ha engem egyik hétfő reggel arra kényszerítenének, hogy egy medencényi siklóval és aligátorteknőssel úszkáljak, nekem is jól jönne egy kapaszkodó.

Kapaszkodó. Magamban ízlelgetem a kifejezést. Találó, hiszen a kezemet fogva biztosított arról, hogy minden rendben lesz.

A tekintetem a kezére téved, és önkéntelenül is elpirulok, ahogy eszembe jut az ujjainak érintése. Néhány perccel ezelőtt még a kezét szorongattam, miközben a gyengéd hangjára és az átható pillantására fókuszáltam, és tényleg nem tudom, hogyan kellene ettől éreznem magam.

Elfordítom a tekintetem.

Egy nővér elhalad előttünk a folyosón, kezében üres ampullákat tart. Kopog az egyik ajtón, aztán belép a helyiségbe, és ismét csend telepszik ránk.

– Köszönöm. Én… – A folyosó üres, fehér falát bámulva, zavartan kutatok a megfelelő szavak után. – Nekem ez nagyon sokat jelent. Nem is tudod, mennyit.

– Megmentettél egy aligátorteknős karmai közül – emlékeztet. – Szerintem tudom, milyen érzés.

Ez az a pillanat, amikor összerakom a képet. Aznap, amikor nagyapával kihúztuk Ariszt a Balatonból, azt mondta, jön nekem eggyel, és most itt volt a tökéletes alkalom, hogy egyenlítsen.

Lustán kinyújtóztatja a lábait, majd feláll, hogy megkeresse a mosdót. A távolodó alakját figyelem, ahogy magamra hagy a folyosón, hogy barátkozzak azzal a szokatlan érzéssel, mennyire örülök, amiért eljött.

Amikor letelik a tíz perc, és kiadják az igazolást, amit vihetek magammal a suliba, elhagyjuk a kórház épületét. Április utolsó hete van, melegen süt a nap, ezért hunyorogva próbálom megszokni a kinti fényt a kórház erős, fehér lámpái után.

Megállunk az épület előtt, mert a kórház nagyjából félúton a Földváry és a Cinczár között helyezkedik el, ami azt jelenti, innen más irányba kell indulnunk. Az igazolásomat szorongatom, bőven lennének még kérdéseim, ráadásul úgy érzem, nem köszöntem meg eléggé Arisznak, hogy eljött. Lezserül megrántja a vállán az oldaltáskája pántját, majd zsebre dugja a kezét. Kicsit szédülök, talán a tűző nap az oka, vagy az, hogy ma még nem is ettem, cserébe viszont rengeteg energiát felhasználtam a pánikolásra.

Szólásra nyitom a szám, egy béna „köszi még egyszer, akkor majd találkozunk” búcsú van a nyelvem hegyén, pedig még nem akarok elindulni.

– Mi lenne, ha reggeliznénk egyet? – veti fel. Tekintete lustán körbevándorol a házakon, talán már egy jó hely után kutat. – Ma még nem is ettél!

A szívem válaszul nagyot dobban.

A telefonom kijelzőjére pillantok. Fél kilencre volt időpontom, most már háromnegyed is elmúlt, ami azt jelenti, ha nem indulunk el, a második óráról is késni fogunk. Nekem éppenséggel franciám lesz, amiről örömmel lógnék, de Arisz indokait nem ismerem.

– Véletlenül épp lyukas órád van?

A fejét rázza.

– Fizika – fintorog.

Nem beszéljük meg, hogyan tovább, csak útnak indulunk, és közben egyre növekszik a megválaszolatlan kérdéseim száma. Rá kell döbbennem, fogalmam sincs, mi baja a fizikával, vagy például miből jár faktra. Emlékszem, hogy Manó csípi a kémiát, Alex meg egyszer említette az irodalmat, de ennyi.

– Nem szereted a fizikát? – kérdezem óvatosan, hiszen ő már mindennel képben van: a franciafaktommal meg a pályaválasztási bizonytalanságaimmal, míg én messze nem tudok róla eleget.

– De, abból járok faktra is – biccent, miközben lekanyarodunk az egyik utcán. Szó nélkül követem, és pillanatnyilag nem is különösebben érdekel, hova tartunk.

– Megbántad, hogy felvetted? Vagy miért nem akarsz bemenni? – faggatom.

Sóhajtva ereszti le a vállát.

– Váradi utál – mondja végül, és úgy sejtem, a tanára lehet. – Meg van róla győződve, hogy a jegyeim csak apa közbenjárásával ilyen jók, meg hogy emiatt lehetek diákelnök is. Úgy volt, hogy nem ő viszi majd a faktot, de a másik tanárunkról az utolsó pillanatban derült csak ki, hogy mégsem tudja vállalni.

Megértően bólintok.

– Szóval ha tudtad volna, hogy ez a Váradi viszi majd a faktot, eleve fel sem veszed?

Válaszként grimaszol.

– Olyasmi nekem, mint neked a franciatanárod. Elég nagy szívás.

– Várj, várj, várj! – tartom fel a kezem. – Egyáltalán miért hiszi azt, hogy apukádnak köszönhetőek a jó jegyeid?

Átmegyünk az úttesten, és bár itt nincs zebra, egyik irányból sem jön semmi.

– Ő az igazgató, emlékszel? – jegyzi meg, mire persze a szememet forgatom.

– Teljesen kiment a fejemből – ironizálok, aztán mégis komolyra fordítom a szót. – Zavar, hogy egy suliban vagytok?

– Alapvetően nem – feleli őszintén. – Mármint persze, néha tök kínosan viselkedik, meg kapok néhány beszólást vagy vicces megjegyzést, hogy intézzek már el ezt-azt, de a legtöbben nem is tudják… Szóval, érted, nem téma, hogy együtt élünk, mert az emberek szemében ő a nagybátyám, és ennyi.

Elgondolkodva rúg meg egy kis kavicsot a járdán, ami megindul a lejtőn lefelé. Keszthelyen a városon belül is akadnak szintkülönbségek: például a Balaton-parttól a Festetics-kastélyig emelkedik a terep (Koli ritkán is teszi meg egyszerre ezt az utat).

– De nyilván a tanárokkal más a helyzet – folytatja Arisz. – Közülük sokan tisztában vannak azzal, hogy apa a gyámom.

Érdeklődve szakítom el a tekintetem a guruló kövecskéről.

– Tényleg! Apukád bejár hozzájuk a fogadóórára? Miközben ő az igazgató?

– Ja, lényegében – vonja meg a vállát. – Néha azért elég érdekesen sikerülnek. Van pár jó sztorija, majd kérdezz rá.

Kellemes melegség járja át a mellkasom. Annyira lazán mondja, mintha tényleg olyan lenne a viszonyunk, hogy csak úgy együtt lógunk, és rákérdezek az apjánál – a rivális suli igazgatójánál –, milyen sztorijai vannak a fogadóórákról.

Megint balra fordulunk, egy kis utcába, és amikor Arisz megáll, rádöbbenek, hova hozott. Egy kávézó és pékség, ahol több vegán süteményt is árulnak, ráadásul mindig van zabitaluk a kávéhoz vagy kakaóhoz.

Rá akarok kérdezni, honnan ismeri ezt a helyet, de már tartja is nekem az ajtót, és biccent, hogy menjek előre. Csak egyvalaki áll előttünk, így amíg várakozunk, Arisz mellém lép. A válla súrolja az enyémet, amire minden idegszálam reagál.

– A múltkor véletlenül találtam ezt a helyet. Tudtad, hogy van egy csomó tejmentes cuccuk? – vizslatja zsebre dugott kezekkel az előttünk lévő kirakatot.

Annyiszor hallottam és láttam már, ahogy az emberek furcsán méregetnek, amikor vegán túrót eszem, vagy elmondom, hogy növényi tejjel iszom a kávét. Sokan viccesen meg is jegyzik, hogy az bizony nem tej, a vegán sajt pedig nem sajt, csak valamiféle „készítmény”. Persze hivatalosan tényleg nem az, csakhogy nekem nincs más opcióm. És amikor megkapom, hogy „milyen fura az állaga”, meg „elég szokatlan a szaga”, arra gondolok, hogy ha tehetném, én is „igazi” tejtermékeket ennék.

Azt hiszem, túl sokáig bámulom Ariszt. Érdeklődve viszonozza a pillantásomat.

– Választottál már?

Nem kell végigböngésznem a kirakatot, már tudom, mit szeretnék. A tejmentes kovászos sajtos csavart az egész városban itt a legjobb, ráadásul mivel frissen sütik, a tésztája meleg és omlós.

Csak akkor leszek biztos benne, hogy mindezt hangosan kimondtam, amikor Arisz bólintva döntésre jut.

– Okés, akkor én is megkóstolom.

Elkerekedik a szemem, és végleg leblokkolok. Ez az üzlet nem csupán mentes ételeket árul, bármit ehetne, ő mégis…

– Jó reggelt! – mosolyog ránk a kiszolgálóhölgy, de ma már ki tudja, hanyadszorra elfelejtek mozdulni.

Arisz felém pillant, majd a hölgyre mosolyog.

– Ne is foglalkozzon vele! Elég fura csaj – mondja, aztán kér két vegán sajtos csavartat, meg egy sima tejeskávét magának és egy növényi italosat nekem. A lány rákérdez, hogy kókusszal, zabbal vagy mandulával kérem-e, és amikor Arisz tanácstalanul rám néz, azt hiszem, sikerül kiböknöm, hogy zabbal.

Amíg a lány nekilát lefőzni a kávét, Arisz visszalép mögém, és a vállamra téve a kezét, finoman előretol.

– Figyu, Rémálom – duruzsolja a fülembe jókedvűen. – Tudom, hogy traumatikus volt ez a vérvétel, meg minden, de az előbb kötözködtem veled, és nem reagáltál. Légy szíves, figyelj oda jobban!

Általában ketten állnak a pult mögött, de most a lány egyedül van, így várunk egy kicsit, amíg összeállítja a rendelésünket.

Pár percen belül végez, a pultra helyezi a kávékat és a tányérokat. Arisz helyben fogyasztásra kérte, és már fizet is. Ez az a pont, ahol végre magamhoz térek, és sietve elkezdek kotorászni a táskámban, hogy álljam a saját adagomat, de ő addigra már átnyújtja a bankjegyeket.

– Köszönjük! – mosolyog a kiszolgálóra, majd a kezembe nyomja a tányérom meg a kávém, és miközben elmotyogok egy köszönömöt, ő már a kiülős rész felé terel.

Egy kétszemélyes faasztalkához telepszünk le, egymással szemben, és csak mi vagyunk itt. A terasz fölé narancssárga napvitorlákat feszítettek, amelyek árnyékot vetnek ránk. A kis utcának köszönhetően nincs nagy nyüzsgés sem, ez a környék jellemzően mindig ilyen csendes.

Csak akkor döbbenek rá, hogy nem hoztam semmilyen édesítőt a kávémhoz, miután helyet foglalunk.

Arisz egy mézes- és egy cukrostasakot csúsztat elém az asztalon.

– Válassz te! – bök rájuk. – Nekem jó lesz a másik.

– Köszi – veszem el a mézet, mert mindig azzal édesítem a kávémat, de egy kicsit még kába vagyok. Talán túl sok vért veszítettem, és csak egy kis kajára meg energiára van szükségem, hogy végre magamra találjak.

– Minden oké? – bontja fel a tasakot, és a kávéjába szórja egy részét. Az ő lattéja sokkal világosabb, míg az enyém a növényi italtól feltűnően sötét. Már rég megszoktam a színét, ahogy a kissé papírszerű ízvilágát is. Otthon mindig fele zabtej, fele mandulaitallal keverve iszom, de ilyesmi nincs a kávézók kínálatában. – Tedd bele az összes mézet, szerintem totál leesett a vércukrod. Sápadt vagy.

Szót fogadok, majd nagyokat kortyolok a jeges lattéból. Miután harap egyet a vegán sajtos csavartjából, érdeklődve pillant fel rám.

– Egyébként mi van veled meg a tűkkel? Mióta nem vagytok jóban?

A péksütim felé nyúlva megdermedek, aztán lassan letépek belőle egy kis darabot, de egyelőre csak az ujjaim között forgatom.

– Te mióta félsz a vízi élőlényektől? – kérdezek vissza, mire egy félmosoly kúszik az arcára.

– Á, szóval ez egy ilyen játék?

Bólogatva bekapom a puha és még langyos tésztafalatot.

– Ha szeretnéd, hogy válaszoljak, neked is válaszolnod kell. Viszont inkább azt kérdezem, tudnak-e róla a barátaid. – Eszembe jut a múltkori eset, amikor Manó kihívásképp elvitte Arisz evezőit, őt meg otthagyta a nyílt vízen. – Manó nyilvánvalóan nem… De mi van például az úszócsapattal?

Arisz fintorog.

– Ez egy sokkal megalázóbb kérdés, köszönöm.

– Nagyon szívesen – felelem, és azon kapom magam, hogy végre kezdek felengedni.

A fejét csóválva válaszol.

– Nem szoktam ezzel hencegni. Gondolom, te sem plakátoltad tele a suli folyosóját azzal, hogy rettegsz a tűktől.

– Valójában nem is csak a tű a lényeg – vallom be. – Sokkal inkább a kórházaktól rettegek, meg persze a szúrástól is, de… Azt hiszem, a félelmem ennél összetettebb.

Csendben hallgat, ezért a babarózsaszín szalvétámmal babrálva folytatom.

– Nyolcadikos koromban kezdődött az egész, először csak nagyon erős hasfájásaim voltak. Nagyjából három-négy havonta ismétlődtek, néha suliidőben, máskor meg éjszaka. Eleinte gyomorrontásra vagy ilyesmire gondoltunk, de aztán annyira erősödtek, hogy a szüleimmel bementünk a sürgősségire, ahol nem tudták, mi okozza. Az első néhány alkalommal vakbélgyulladásra gyanakodtak, egyszer elő is készítettek műtétre, amikor kiderült, hogy mégse erről van szó.

Arisz élesen beszívja a levegőt, de nem szól közbe.

– Nekem… – Mélyet lélegzek, mielőtt folytatnám. – Szóval magas a fájdalomküszöböm, de ezek annyira intenzív görcsök voltak, hogy néha sírva is fakadtam. Az első pár alkalom után már mindenféle hasfájástól bepánikoltam, hogy mi van, ha ez is az erős lesz, és mennem kell a kórházba.

– Ezért nem szeretsz sírni? – szól közbe, a hangja meglepően lágyan cseng, és a szívem nem hagyja figyelmen kívül, mert emlékszik rá, hogy ezt elárultam neki a Szigetfürdőnél.

– Hát, nagyjából – biccentek. – Akkoriban megtanultam, hogy a sírástól nem lesz jobb. Sőt. Olyankor csak még jobban belelovaltam magam a rossz érzésbe.

Megrázom a fejem, és hajtogatni kezdem a szalvétát, amin kis, mosolygó kávésbögrék sorakoznak.

– Azt hiszem, ha valami nehéz, jobban megy, ha csak összeszorítom a szám, és elviselem. – Arisz nem felel, de érzem, hogy engem figyel, ezért folytatom a történetet. – Akkoriban még kórházi táskám is volt otthon: mindenféle szükséges dolog, ha menni kellene, mert ilyenkor napokig bent tartottak.

Valójában az a táska most is ott áll a szekrényemben, összekészítve, pedig már lassan két éve tünetmentes vagyok.

– Gondolom, az sem lehetett a legjobb – mondja halkan, miközben behajtom a szalvéta egyik sarkát, és végighúzom rajta a körmöm.

Elhalad mellettünk egy biciklis, amitől megmozdul a kellemes tavaszi levegő.

– Hát, nem. Volt, hogy napokra infúzióra kötöttek, és nem ehettem semmit, de akadt olyan alkalom is, amikor elrontották a vérvételt, és csorgott a vérem mindenhova, és… – Elcsuklik a hangom, ahogy megborzongok az emlék hatására, ezért szorosan lehunyom a szemem. A szalvétát szorítom, mert a csöpögő vérem látványa élesen él az emlékezetemben, akármilyen rég volt már. Összefogta az egyik kedvenc karkötőmet, és bár nem veszítettem sok vért, nagyon megijedtem.

Arisz térde az enyémnek ütődik az asztal alatt. Össze kellene rezzennem, elhúzódni, és leplezni a kiszolgáltatottságomat, de egyiket sem teszem.

Kinyitom a szemem, és a világ legkékebb szempárjára összpontosítok.

– Nem kell tovább mondanod, ha nem akarod – szólal meg halkan. Makacsul szorítom össze az ajkaimat, mert ha már belekezdtem, nem akarom abbahagyni. Évek teltek el, de még mindig kísért ez a sok emlék, amitől néha annyira gyávának érzem magam.

– Eleinte azt mondták, a stressz okozza a hasfájást: a felvételire készülés, aztán az új suli, a kilencedik osztály – folytatom a szalvéta hajtogatását, bár az előbb kicsit összegyűrtem a sarkánál. – Hogy biztosan sokat aggódom a gimi vagy a jegyeim miatt. Két évbe telt, mire megállapították, mi bajom.

– Két év? Basszus! – szisszen fel ismét Arisz. – Ez aztán a szívás, sajnálom!

– Ez kivételesen nem a te hibád – felelem, mert valahogy a civódás a földön tart. Ettől úgy érzem, egyenlő felek vagyunk, én pedig nem valaki, aki most osztotta meg az esküdt ellenségével életének legrosszabb időszakát.

Egy pár érkezik a kávézóba, és ahogy belépnek, az ajtó feletti kis csengő megszólal. Elengedem a szalvétát, és a péksütim után nyúlok.

– Végül kiderült, hogy a tej csinálja. Másnak megy a hasa, vagy kiütéses lesz, nekem meg vékonybélgyulladást okoz. De a tejmentes étrend meg a gyógyszernek köszönhetően már majdnem két éve tünetmentes vagyok.

Arisz szája sarka felfelé mozdul.

– Akkor, ha jól számolom, épp a hivatalos első találkozásunk óta vagy jól.

Elengedem a sajtos csavartat, és én is elvigyorodom. A mellkasom egyszeriben sokkal könnyebbnek érződik.

– Ó, igen! Az, hogy arcon nyomhattalak egy tál húsgombócos spagettivel, minden bajból kigyógyított.

Lehervad a mosolya, és szúrósan néz rám.

– Nem csípem A húsgombócincidenst.

Ez a kijelentés valahogy váratlanul ér. A hangjából hiányzik a korábbi játékos civódás és a sértettség, mint amikor azon vitázunk, A húsgombócincidens számít, vagy sem. Ezúttal komoly és őszinte.

Tanácstalanul hagyom abba a hajtogatást: Koli ellenségét, egy galambot készítettem (jó, mondjuk, neki minden madár az), de még hiányzik az utolsó simítás.

Arisz arcát figyelem, ahogy kortyol egyet a kávéjából, és arra gondolok, mennyi minden történt közöttünk az elmúlt hetekben. Talán most sem csak fizikáról akart lógni. Az is lehet, hogy csak meg akart bizonyosodni arról, minden oké velem.

– Emlékszel, amikor a kincskeresőn azt kérdezted, A húsgombócincidens szándékos, vagy szerencsés véletlen volt-e?

Érdeklődve emeli a fejét, láthatóan meg van lepve, így csak bólint. Egy ideje már úgy érzem, őszinte lehetek vele, ezért egyenesen a szemébe nézek.

– Igazából nem akartam rád borítani – vallom be, és elvégzem az utolsó hajtást, hogy aztán átnyújtsam neki a szalvétagalambot, ami furcsamód épp a béke jelképe, és talán valami új kezdete.

2. FEJEZET

Május 1., vasárnap

A vérvételes hét végén újabb közös megmérettetés vár a Földyre és a CC-re. Május elseje idén vasárnapra esik, csakhogy a diákönkormányzati magunkból ezúttal senki sem morgolódik, hogy a hétvégét is az ellenségeinkkel kell töltenünk.

Ezen a napon a hagyományoknak megfelelően egészen a Keszthely felirattól a szabadtéri színpadig sorakoznak a különböző standok. Kis fabódék: kajás helyek, kézműves- és árusplaccok, valamint mindenféle programok standjai, míg a színpadon koncerteket és egyéb műsorokat tartanak. Rendszerint május elején már az óriáskereket és a körhintát is felállítják (tegnap meg is tették), így bárki kedvére felülhet rájuk. (Ahogy minden évben, én idén is azt tervezem, hogy kihagyom, mert a lovas körhintához már túl nagy vagyok, az óriáskerékhez meg túl kevés…)

A majális délelőtt elstartol, és már kora reggel találkozunk az óriáskeréknél, hogy összekészülődjünk. A programötletünket mostanra már teljesen kidolgoztuk: májusfának végül mégsem igazi fát választottunk, mert nem akartuk, hogy megsérüljön, miközben rákerülnek a kívánságok. Inkább összeszedtük a Helikon parkból a levágott vagy letört ágakat, és ezeket állítjuk ki egy ideiglenes kis állvány segítségével.

Koli teljesen kivan, az egyik padon, energiaitallal a kezében szundikál, Simon lebetegedett (talán elkaphatta Lanától?), Molli pedig az angolkönyvét bújja. Olli lazább, bár ő is négy nap múlva, csütörtök reggel tesz emelt szintű előre hozott írásbelit angolból, de azt mondja, ezen a ponton már mindegy, vagy felkészült, vagy nem. Molli ezzel szemben az utolsó pillanatig kihasználja az időt a tanulásra: tuti, hogy még aznap reggel is át fog venni néhány leckét.

Ők ketten ideális páros: Molli nagyon szeret úgy ismételni, hogy hangosan felmondja valakinek az anyagot, ez pedig rendszerint Olli, aki hallás után megtanul egy csomó mindent.

Alex és Zita késve ugyan, de végül is befutnak, így amíg Koli pihen, Molli meg tanul, nagyjából heten dolgozunk a májusfánk megjelenésén. A fiúk elhelyezik az állványt, majd az oszlopai közé damilokat feszítünk, erre kerülnek a faágak és a csipeszek. Lana meg én színes szalagokkal díszítjük fel, és az egészet közvetlenül egy hatalmas fenyő alá, egy bokros placc elé helyezzük, így dús, zöld lombozat veszi körül, de élő növénynek nem esik bántódása.

Szereztünk műanyag asztalokat és székeket is, amikre megannyi színes papírkát, tollat és csipeszt halmoztunk. Így az erre járók kényelmesen leülhetnek, és végiggondolhatják a kívánságaikat, mielőtt papírra vetik őket.

Lana kihozta a corgiját, Logant is, aki most egy-egy faágat elcsenve szaladgál körbe-körbe. Manó nevetve üldözi, Lana pedig rajongással a szemében videózza a jelenetet, ahogy a kiskutya egy nála ötször hosszabb faággal a szájában szaladgál.

Szerencsére a vasárnapunk napsütésesnek és melegnek ígérkezik, bár Koli még télikabátot visel. Persze ő az a típus, aki egy begyújtott kandalló mellett is képes farmerban és pulcsiban üldögélni. Pihenés közben nem elég figyelmes, és ahogy Logan elszalad mellette, a szájában lévő faág megböki a lábszárát. Bosszúsan dörzsöli a fájó pontot, miközben Arisz, tanulva az esetből, ügyesen kitér az eb útjából.

A CC-sek szereztek a sulijukból egy kétoldalas műanyag megállító táblát is. A mellettünk lévő fenyő árnyékában csúsztatjuk a tábla két oldalába a kinyomtatott plakátjainkat, amik A kívánságok fája címet hirdetik. (Manó először ragaszkodott A kívánságok állványa névhez, aztán mixelve a szavakat ahhoz, hogy Kívállvány, de mindkettőt leszavaztuk.) A cím alatt kis színes pontokba szedtük a programunkat, miszerint a látogatóknak nincs más dolguk, mint megragadni egy papírkát és egy színes tollat, majd felírni a kívánságukat, és felcsíptetni. Olli készített hozzá kis illusztrációkat is, Simon pedig költött egy kétsoros verset: Ha kívánságod színessel felírod, fánkkal rögvest valóra is válthatod.

Tizenegy körül kezd megindulni az élet a sétányon: a levegőben gofri, palacsinta és kürtőskalács illata száll, a mögöttünk lévő színpadon elkezdődnek a programok, a standok között gyerekek rohangálnak, a mellettünk lévő óriáskerék fülkéi lassan megtelnek.

Hozzánk is megérkeznek az első lelkes résztvevők: két kisgyerekes család és néhány diáktársunk. Keszthely harmadik középiskolájának diákelnöke, Ármin is befut a lantosos sleppjével: a titkárukkal, Noémivel, a programfelelősükkel, Danival az oldalán.

– Kívánságok, mi? – vizslatja tettetett érdeklődéssel az állványunkon árválkodó néhány lapocskát. – Nagyon cuki!

Dani kárörvendően felröhög.

– Talán nekünk is kellene írnunk, hogy legyen valami érdeklődés a béna programjuk iránt.

Elfintorodom, Manó pedig haragosan pattan fel, de Arisz hangja megállítja.

– Írhatnátok inkább azt, hogy „bárcsak jövőre először legyőzhetnénk a sport- és tanulmányi versenyeken a CC-t”, de igazából kár lenne ilyesmire papírt és tintát pazarolni – mosolyog karba font kezekkel.

– Főleg, mert ahogy idén is, jövőre is a Földy lesz a befutó – kacsintok rá, és máris jobb kedvem van. Nem hervad le a mosoly az arcáról, azt hiszem, szórakoztatja és elégedettséggel tölti el a civódásunk.

Ármin tekintete megvillan, de ahogy megigazítja vékony bézs kardigánját, rendezi az arckifejezését. Ismét fölényes és leereszkedő.

– Kicsit elkényelmesedtetek – jegyzi meg. – Ha igazi győzelmet akartok látni, gyertek kettőkor a színpadhoz – búcsúzik rejtélyesen, mielőtt távoznának.

– Csak blöfföl – szól utánuk Manó hangosan, de aztán kissé elbizonytalanodva fordul felénk. – Vagy nem?

– Passz – bámul a Lantos után Lana.

Egészen eddig azt gondoltuk, mi vagyunk előnyben, hiszen egy hete a kastélyi kincskereső során kihallgattuk őket, amikor arról beszéltek, kamu, hogy beszervezték a keszthelyi hírességet, a színész Sárközi Mikit, hogy eljátssza Festetics Györgyöt a majálison. Most mégis túlságosan magabiztosnak tűntek. Az is lehet, fejükbe szállt a néhány héttel ezelőtti, Múltidéző fotózáskor szerzett győzelmük. Vagy mégis van valami a tarsolyukban, amiről nem tudunk…

Ziti rákeres a laptopján a majális programjára, de kettőkor csak annyi van, hogy meglepetésvendég, ami nem sok jót sejtet. A színpadon először gyerekműsort tartanak, aztán táncosok lépnek fel, úgyhogy egyelőre annyit tehetünk, hogy várunk.

Fél egy körül az idősebb Szalkay érkezik a standunkhoz, a kezében négy pizzásdoboz, amiket az egyik üres asztalra tesz.

– Hoztam nektek egy kis harapnivalót – mosolyog ránk, és a fiúk máris rávetik magukat az ebédre. Logan is bepróbálkozik: felugrik az egyik székre, az orra már a doboz szélénél jár, de Lana gyakorlottan elkapja, és a hóna alá nyúlva leteszi a földre.

– Milán bá, maga gondolatolvasó – szerzi meg Manó a húsimádót (a pizzát, nem Logant), és már szedi is ki az első szeletet.

A pizzának mennyei az illata, de persze sajtos. A táskámban ott lapulnak a szendvicsek, amiket reggel készítettem, mert számoltam vele, hogy nem jutok majd egykönnyen tejmentes ebédhez. A móló tele van kajásstandokkal, de eddig egyik évben sem volt vegán gofri, és azt sem tudták megmondani, hogy a sült kolbász mellé szelt kenyér mit tartalmaz. A legtöbb dologból nem ehetek, és a folyamatos kérdezgetést sem szeretem, mert csak tehernek érzem magam tőle, így az ilyen eseményekre mindig előre készülök szendviccsel.

– Szofi, neked csak csirkesalátát tudtam hozni – nyújt át egy kisebb dobozt a CC igazgatója, mire meglepetten nagyot csuklom. Elbizonytalanodik, és sietve a kajára bök. – Ebben nem lehet tej, ugye? Megkérdeztem a kiszolgálót, azt mondta, a szószban nincs semmi, parmezánt meg direkt nem kértem rá.

Kábán elveszem tőle a dobozt, de megrázkódik a kezemben, amikor újabbat csuklom. Mindig ez van, ha meglepetés ér. Valószínűleg nem genetikailag örökölt rendellenesség, mert a családomban senki másnak nincs ilyen abszurd szokása.

– Nagyon szépen köszönöm! Tényleg… – Megilletődve pillantok fel az igazgatóra. – Köszönöm, hogy gondolt rám!

– Ne viccelj, ez csak természetes! – mosolyog kedvesen. Két csuklás között Ariszra sandítok, fogalmam sincs, miért, talán mert arra számítok, megint ő szólt az apukájának.

Már egy szalámis pizzaszelettel a kezében viszonozza a pillantásomat, átnyújt egy palack vizet, és azt mondja:

– Köszi, apa!

A földysek egy emberként dermednek meg, egyszeriben mindenki abbahagyja, amit épp csinál. Olli kezéből ki is csúszik egy sonkás-kukoricás szelet, és ahogy utánakap, kis híján leveri a dobozt.

A többiek értetlenül néznek hol Milán bára, hol Ariszra, és az utóbbi pont olyan arcot vág, mint aki csak azért szólta el magát, mert egy másodpercre megfeledkezett a helyzetéről.

– Apa? – ocsúdik fel a döbbenetből először Koli, és most már mindannyian Ariszt figyelik. Óvatosan elveszem tőle a vizet, és csendesen kortyolok belőle, mert igazán nem akarom megzavarni a pillanatot a hangos csuklásommal.

Lassan leengedi a kezében tartott pizzaszeletet, és megköszörüli a torkát. Kész vagyok a megmentésére sietni, az agyamon számos gondolat villan át, mivel válthatnék témát, de akkor a tekintete megváltozik.

Elszánja magát. Látom rajta, hogy mérlegeli a helyzetet, és vagy úgy érzi, ezt lehetetlen kimagyarázni, vagy talán arra a következtetésre jut, hogy a földys DÖK-mag, a barátaim megértik majd.

Egyszeriben eltompul az egész majálisprogram. Nem hallom a körhinta zenéjét, se a gyerekek visongását, de még a színpadon zajló táncelőadást sem.

Arisz hangja mégis kristálytisztán cseng.

– Kis koromban elveszítettem a szüleimet – mondja, aztán a CC igazgatója felé fordul, aki figyelmesen hallgatja. – Milán bácsi nevelt fel.

Lana a szája elé kapja a kezét, Olli szeme még jobban elkerekedik, Koli pedig ösztönösen rám néz.

Szomorúan viszonzom a pillantását.

– Őszinte részvétünk! – köszörüli meg a torkát Molli.

– Köszi, de nem ezért mondtam el – rázza a fejét Arisz. Szeretném megkérdezni, nem baj-e, hogy meg kellett osztani a többiekkel, tudni akarom, hogyan érzi magát, de csak némán ácsorgok. – Igazából nem titok, meg semmi.

Milán bá a fia mellé lép, és átkarolja a vállát.

– A szemfülesek amúgy is észrevehették – mosolyog büszkén. – Olyanok vagyunk, akár két tojás.

Arisz kivételesen nem mondja neki, hogy cikin viselkedik, csak a földyseket figyeli csendesen, talán arra vár, milyen reakciót vált ki a friss információ. Nem tudom, milyen tapasztalatai vannak, de kicsit úgy fest, mint aki valami rosszra számít.

Olli egyetértően bólogat, mert tényleg nagyon hasonlítanak, Molli pedig illedelmesen megköszöni, hogy beavattak minket. Lana és Koli szokatlanul csendesek, de kétségkívül senki sem akar visszaélni Arisz beismerő vallomásával. Szeretném neki megmondani, hogy megnyugodhat, de azt hiszem, az a legjobb, ha ő maga tapasztalja meg, ilyen téren megbízhat a földysekben.

Az idősebb Szalkay végül velünk ebédel, aztán Lana felveti, hogy mehetnénk egy kört az óriáskerékkel. Koli kap az alkalmon, hogy lazsálhat, Molli meg azon, hogy tanulhat, Lana pedig imádja az ilyesmit, és a lelkesedése hamar átragad Manóra és Alexre is. Persze ha a CC elnökhelyettese megy, Zita se akar lemaradni, Olli meg szívesen készítene odafentről egy skiccet.

Mindenki örömmel felülne, ellenben én kifejezetten örülök, hogy van kibúvóm maradni.

– Menjetek nyugodtan! – vetem fel. – Majd én tartom addig a frontot!

– Biztos? – fordul felém Lana, a szemhéján csillogós, színes sminkkel, amit direkt a mai napra álmodott meg.

– Persze. Ebédidőben úgyis kevesebben jönnek – bólintok, mert semmiképp se szeretnék felülni az óriáskerékre, és szívesen ellátom az itteni feladatokat, míg ők mulatnak. – Plusz addig vigyázok Loganre, őt úgysem viheted fel.

A kis corgi ficánkol egy kicsit a kezemben, ahogy felveszem a földről, de Lana korábban már megtanította, hogyan kell stabilan fogni. Ahogy egyik kezemmel alátámasztom a popóját, a másikkal pedig a kis mellkasát, kényelmesen a vállamra fekteti az állacskáját.

Arisz tekintete elidőzik rajtam, mielőtt megszólalna.

– Majd én itt maradok Rémálommal.

Minden erőmmel azon vagyok, hogy ne üljön ki az arcomra, hogy nem különösebben bánnám, ha így lenne. Kolin mégis látom, hogy úgy olvas belőlem, akár egy nyitott könyvből. Belekarol Lanába, és megindul vele az óriáskerék irányába.

– Rátok bízzuk A kívánságok állványát! – szól vissza, Manó pedig lelkes füttyentéssel díjazza a megnevezést. – Csak aztán ne dőljön össze vagy égjen le az egész, mire visszaérünk!

Alex nevetve helyesel, míg én játékosan a szememet forgatom.

– Nem ígérek semmit! – kiáltok utánuk.

Logan kissé aggódva néz a gazdája után, de mivel az óriáskerékre amúgy se követhetné, megnyugtatóan simizem a hátát, és biztosítom, hogy minden rendben lesz.

Végül négyen maradunk: a két Szalkay, Logan meg én, de újabban a Szalkayk társasága egyre biztonságosabb terep számomra. Azt hiszem, ha a kedvenc elfoglaltságaim egyike lenne az óriáskerekezés, akkor is inkább itt maradtam volna.

Arisz a közeli fa törzsének támaszkodik, míg apukája helyet foglal az egyik asztalunknál, és keresztbe teszi a lábait. Hiába nincs tanítás, most is háromrészes öltönyt visel, ezúttal burgundi vöröset, kezét a zsebében nyugtatja, akár a fia.

– Hogy vagy, Szofi? – kérdezi. A mellettünk lévő fenyő árnyékot vet az arcára, napszemüvege összecsukva pihen az asztalon. – Jutottál valamire a fakttal kapcsolatban?

Ahhoz az asztalhoz lépek, ahol az ebédem maradéka várakozik, de nem ülök le. Logan fészkelődik a kezemben, megérezhette a kajaszagot, ezért inkább óvatosan leteszem, és az éttermi szalvétával babrálok. Ezúttal nem jövök annyira zavarba a témától, mint a legutóbb. Talán mert tudom, hogy az idősebb Szalkay nem ítélkezik majd, eddig is csupa hasznos tanácsot kaptam tőle.

– Azt hiszem, leadom – bólintok. – Csak még előtte meg kell beszélnem a szüleimmel.

– Ez szuper! – lelkesedik, mire összehúzott szemekkel nézek rá.

– Sosem hallottam még tanárt így örülni annak, hogy leadtak egy tárgyat – jegyzem meg, de a szeme továbbra is vidáman csillog.

– Pedig nem olyan ördögtől való dolog ez. Az a legfontosabb, hogy jól érezd magad. – Logan megkörnyékezi a CC igazgatóját, és ő nem szól rá, hogy ne szőrözze össze a nadrágját, csak megsimogatja a buksiját. – Felveszel helyette valami mást?

A színpadon újabb dal csendül, miközben leereszkedem a mellettem lévő üres székre.

– Igazából még nem tudom. Matekból is faktos vagyok, abból szerintem menni fog az emelt, és ha jobban ráfekszem az angolra, az meg mehet a nyelvnek.

– Biztos vagyok benne, hogy franciából is sikerülne – bátorít.

– Nem is tudom – húzom el a számat. – A tanárunk szerint nincs nyelvérzékem.

Milán bá mosolyog, szemmel láthatólag egyáltalán nem hatják meg a szavaim.

– Amennyire én látom, tökéletesen beszéled az anyanyelved. Gondolj bele! Már másfél-kétévesen is beszéltél egy nyelvet! Mi ez, ha nem jó nyelvérzék? – kacsint rám. – Valószínűleg az is segíteni fog, hogy lekerül rólad a nyomás. Persze válaszd, amelyiket szeretnéd, de a faktleadás nem kudarc. Csak egy másik út a sikeres érettségihez.

Döbbenten pislogok. Kicsit még most is felfoghatatlan, mennyire másképp látja a helyzetet, mint egyes tanáraim, vagy akár én magam is.

Logan közben továbbvándorol, ezúttal Ariszt nézi ki magának, aki már kellően megszokta Lana kutyáinak jelenlétét ahhoz, hogy automatikusan ölbe vegye.

Megköszörülöm a torkom.

– Arisz mesélt nekem egy kicsit a faktjáról. – Habozom, hogy folytassam-e, de aztán összeszedem a bátorságom. – Neki is ezt a tanácsot adta?

Milán bá meghökkent arccal fogadja a kérdésemet, aztán lassan elmosolyodik. Azt hiszem, érti, miért kérdezem. Apa azt szokta mondani, mások helyzetét mindig könnyebb objektíven látni és megítélni, mint a sajátunkat, hiszen abba érzelmileg bevonódunk. Az érdekel, az idősebb Szalkay saját fiáról is ugyanígy gondolkodik-e.

– Nos, nem ugyanezt mondtam – ismeri el. – A helyzetetek bizonyos szempontból hasonló, míg más oldalról megközelítve igen különböző. Ahogy mesélted nekünk, azért választottad a franciát, mert a tanárod biztatott, és mert nem tudtad, milyen irányba indulj. Amikor pedig nem jött be, azért nem akartad leadni, mert féltél, mit szólnak majd a szüleid és a tanárod, illetve kudarcként élted meg, hogy így alakult. Egy szóval sem említettél semmi olyasmit, hogy azért lennél csalódott, mert szereted ezt a nyelvet.

Beharapom az alsó ajkam, mert valami olyasmire mutatott éppen rá, amivel egészen eddig nem is voltam teljesen tisztában.

– Ellenben Arisz imádja a fizikát, ezért is akart faktra járni – folytatja. – És kicsit az én hibám is, hogy most nem érzi jól magát.

Ariszra pillantok. Kezében Logannel makacsul szorítja a száját, és már eléggé ismerem ahhoz, hogy tudjam, nem ért teljesen egyet az apukájával. Ugyanakkor Szalkay Arisztid ritkán tartja magában a véleményét. Ha nem akar megszólalni, akkor annak oka van. Talán már lejátszották ezt a beszélgetést, esetleg vitát párszor, és nem jutottak egyetértésre.

– Nem hiszem, hogy a maga hibája lenne – vezetem vissza a tekintetem a CC igazgatójára. – Mármint kizárt, hogy a vezetői hatalmát bevetve arra kényszerített volna egy tanárt, hogy ötöst adjon a fiának.

Nem gondolkodom, túlságosan elragad a pillanat, és csak őszintén kimondom, ami a fejemben jár.

Milán bának elakad a szava, de aztán halkan felnevet.

– Nos, köszönöm a bizalmad, Szofi – mosolyog rám, mire zavartan megvonom a vállam.

– Szóval nem bátorította Ariszt, hogy adja le a faktot?

Válaszul a fejét csóválja.

– Téged sem erre bátorítottalak. Hanem arra, hogy tedd azt, amit jónak érzel.

Összerakom a képet, és hirtelen megértem, mire céloz. Ariszra nézek.

– Nem akarod leadni.

Szilárdan állja a pillantásomat.

– Persze hogy nem.

Most először nem hasonlítom magam ebben a helyzetben valaki máshoz. Nem érzem, hogy Arisz emiatt erősebb lenne nálam. Világos, hogy más a helyzetünk, és más utakat járunk. Mindketten abba az irányba tartunk, amerre a legjobbnak érezzük.

– Akarod, hogy megkeressem a tanárod, és nem is tudom… Mondjuk, berántsam magammal a tavatokba?

Arisz fél kézzel tartja meg Logant, ahogy színpadiasan a mellkasához kap, és felsóhajt.

– Túl jó vagy hozzám!

Összevigyorgunk, mert nyilván nem áll szándékomban beleártani magam a helyzetükbe. Ő okos és erős, biztos vagyok benne, hogy állja majd a sarat, és kitart amellett, amit szeret.

– Elég kihalt ez a stand, gyerekek. Mondtam, hogy a Keszthely feliratnál kellene felállítani, ott könnyebb lenne becsalogatni az arra járókat – hallok meg egy ismeretlen hangot oldalról, mire mind odafordulunk.

Egy alacsony, idős hölgy érkezik A kívánságállványunkhoz, a botjára nehezedve. Őszülő, szinte fehér haja szoros kontyban, a nyakában egy vékony kendő, az arca komoly, de a szeme mintha mégis mosolyogna.

– Nagyi! – szalad oda hozzá Arisz (Logan ismét a földön), és oldalról belekarol, majd a székek egyikéhez kíséri. A néni leereszkedik, és a botjára támaszkodva néz Ariszra.

– Csak nem a kedvenc kisunokám?

– Én vagyok az egyetlen unokád – emlékezteti Arisz.

– Épp ezért vagy te a kedvencem, Ariszkám – mosolyog rá, aztán Milán bá felé fordul. Most veszem észre, hogy a CC igazgatója is felpattant a székéről, és felé tart.

– Mondtam, hogy kihozlak kocsival! – reklamál közvetlen stílusban, amiről arra következtetek, az ő anyukája lehet.

– Én meg mondtam, hogy majd kijövök a lábamon – vitatkozik a nagyi, de már engem vizslat.

A szeme barna, az arca kerek, meglehetősen alacsony, és cseppet sem hasonlít a fiúkra, de hát én is inkább csak az egyik szülőmre ütöttem.

– Te ki vagy, aranyom? – kérdezi, majd Ariszra pillant. – A barátnőd?

– Jó ég! Miért gondolja mindenki ezt? – forgatja a szemét Arisz. – Ő az esküdt ellenségem, nagyi. Weisz Szofi. Már meséltem neked róla.

A szívem erre furcsán reagál, még ha valószínűleg leginkább arról beszélt is, milyen bosszantó vagyok.

– Jó napot kívánok! – pattanok fel én is, bár fogalmam sincs, miért. Logan is befeszül, ahelyett, hogy ismerkedne, a lábam mellé húzódik, és szinte bujkál mögöttem.

Talán mivel Arisz nagymamája barátságos hangneme ellenére sugároz valami erőteljes, tekintélyparancsoló aurát. A nagypapám jut róla eszembe, de a jelek szerint nem csak én gondolok épp a papára.

– Á, Albert unokája, ha nem tévedek – húzza össze a szemét, miközben tetőtől talpig végigmér. Ritkán hallom a nagyapám keresztnevét, de azért szaporán bólogatok.

– Nagyi mindenkit ismer a városban – magyarázza Arisz.

– Esküdt ellenségek? – járatja közöttünk a tekintetét a nagyija, és a botján támaszkodva ingatja a fejét. – Nem hiszek az ilyesmiben. Ha valaki iránt ellenérzéseket táplálunk, legalább annyit gondolunk rá, mint arra, akihez gyengéd érzelmek fűznek.

Várakozóan bámul rám, amitől zavarba jövök. Úgy érzem, megerősítést vár tőlem. Feszült oldalpillantást vetek Ariszra, a szám magától mozdul.

– Tényleg sokat gondolok rád. – Elkerekedik a szeme, és csak ekkor tudatosul bennem, mit is mondtam. Kapkodva emelem fel a kezem. – Rá! Mármint az ellenségeskedésünkre!

Összevissza habogok, és cseppet sem segít az a kis mosoly, ami Arisz szájának sarkába kúszik.

– Aha.

A nagyija közbeszól, de nem siet a megmentésemre.

– Még jó, hogy nem a barátnőd – jegyzi meg, mire teljesen elvörösödöm. – Különben rosszulesne, hogy nem mondtad el.

Hosszan eresztem ki a bent tartott levegőt. Szóval csak ez zavarta? Megkönnyebbülök, mert ezek szerint bármilyen butaságokat is hordtam össze az imént, nem velem van problémája.

Arisz elszakítja a tekintetét rólam, és egy puszit nyom a nagyija arcára.

– Neked mondanám el először, nagyi – ígéri.

– És veled mi a helyzet? – pillant oldalra az idős hölgy a mellette szobrozó Milán bára.

Még sosem láttam a CC igazgatóját ilyen merevnek. Akkor sem, amikor összefogásra kényszerített minket Erdélyi irodájában, sem amikor először meséltek nekem Arisz szüleiről. Mutatkozott már előttem szomorúnak és komolynak, de feszültnek még nem. Valahogy mindig annyira laza és kiegyensúlyozott, most mégis mintha zavartan igazgatná a nyakkendőjét.

– Velem? Hát, semmi – feleli, nagyjából úgy, mint amikor anyuék megkérdezik a vacsoraasztalnál, hogy mi volt a suliban, és bár egy csomó minden történt, mégis azt feleljük az öcsémmel, Sebivel, hogy semmi, mert nincs kedvünk beszélni róla.

A nagyi a szemét forgatva nyújtja szabad kezét a fiúknak.

– Segítsetek fel!

A két Szalkay egyszerre hajol le, és két oldalról támogatják.

– Beszédem van veled! Sétáljunk egyet! – mondja az igazgató úrnak, mielőtt belekarolna.

Hátat fordítanak nekünk, de Milán bá visszasandít ránk, és színpadiasan rémült arcot vág, aztán játékosan Ariszra kacsint.

A víz felé indulnak, és amint hallótávolságon kívül érnek, leengedem a feszülten felhúzott vállaimat. A nyakamat nyújtogatva nézek a másik irányba, az óriáskerék felé, és észreveszem, hogy a többiek most járnak a kör felénél.

Végre érkezik egy család meg egy idős pár is a májusfánkhoz, akiknek segítünk a kívánságok felcsíptetésében, aztán Arisszal ismét kettesben maradunk. Logan megint a kajásasztalnál próbálkozik, de annyira kicsi, hogy esélye sincs felérni. Kihúzom neki az egyik széket az én asztalomnál (a salátám nem olyan vonzó számára), és engedem, hogy rátelepedjen. Kis briós pózba kuporodik, de szemmel láthatólag hegyezi a fülét, várja vissza Lanát és nem tervez elaludni.

Anyu ma dolgozik, de apu és az öcsém azt ígérték, kilátogatnak majd valamikor a majálisra. Előttük azonban Lehel is befut, egyenes szálú haja még nedves, gondolom, munka után jött, és csak gyorsan letusolt.

– Sziasztok! – köszön, aztán meglepetten néz körbe. – Csak ennyien?

– A többiek óriáskerekeznek – biccentek az irányukba, mielőtt belecsapnék Lehel feltartott kezébe. Korábban úgy láttam, sorba kellett állniuk, így csak nemrég jutottak fel az első körre.

– És nem tartottál velük? Pedig amikor ötéves voltál, és felvittelek, szépen telerókáz… – kezd bele a sztoriba, de iszonyú gyorsan félbeszakítom.

– Köszi, de én is pontosan emlékszem, miért nem akarok felszállni – tartom fel a kezem, ő pedig szélesen vigyorog. Aztán a tekintete a mellettem álló Ariszra vándorol, és csak most jut eszembe, mennyire udvariatlan vagyok.

Mielőtt bemutathatnám őket egymásnak, Lehel már a kezét nyújtja, és az a gyanúm, tudja, kivel áll szemben.

– Lehel vagyok, Fifi keresztapja – mosolyog. – Tegezz nyugodtan!

Arisz előrébb lép, válla szinte súrolja az enyémet, ahogy kezet ráznak.

– Szalkay Arisztid. A Cinczár gimi diákelnöke, Fifi esküdt ellensége, és mint azt az imént megtudtam, a gondolatainak állandó főszereplője. – Szándékosan használja a Leheltől hallott becenevet, könnyedén gördül le az ajkairól. Aztán rám pillant. – Kihagytam valamit?

A szívem beleremeg. Túl sok együtt a név, az átható pillantása, és a tény, hogy pár perccel ezelőtt véletlenül elszóltam magam, hogy sokat gondolok rá.

Lehel vidáman járatja közöttünk a tekintetét, és megpaskolja Logan fejét, mielőtt megigazítaná a pólóra húzott zakóját. Ismerős felső, rárajzolt gombokkal az elején. A nappalinkban kiállított képek egyikén is ezt viseli, ami anyuval és apuval készült egyetemista korukban. Abban az időben egy elveszített fogadás miatt sötétbarna haját szőkére festette, és anyu elmondása szerint úgy hordta, míg le nem nőtt.

Amikor ismét Logan felé nyúl, a kutyus felpillant, de nem Lehel hozza ennyire lázba. Ugatva ugrik le a székről, és Lana felé nyargal, aki a többiekkel felénk tart a sétányon.

Nevetve szorítja az arcához Logan puha pofiját, és nyom egy puszit a fejecskéjére. Aztán a nyakamba veti magát, és megmutatja a képeket, amiket fentről készítettek. Mosolyogva figyelem a közös szelfiket és az alattuk elterülő balatoni és keszthelyi látképeket. Az egyik képen még Simont is kiszúrom, akit Manó felhívott videóchaten, így egy kicsit őt is bevonták a mai eseményekbe.

Nem sokkal később apa és Sebi is csatlakoznak hozzánk, és egyikük sem lepődik meg, amikor félig viccesen, félig komolyan az ősellenségeinkként mutatom be a CC-seket. Sebi Logannel és Manóval játszik, apa Kolival beszélget, a CC-sek pedig Arisznak mesélnek az óriáskerékről.

Lehel mellém lép, és meglöki a vállával az enyémet.

– Nem is annyira rossz ez a közös munka, ugye? – néz végig vidáman csillogó szemmel A kívánságállványunk körül nyüzsgő társaságon. – Úgy látom, végül el se ástad magad.

Fintorgok, mert tényleg én mondtam hetekkel ezelőtt a CC-vel való együttműködésre válaszként, hogy inkább elásnám magam, most mégse tudok ellenkezni vele. Inkább ráparancsolok, ha már itt van, az a minimum, hogy ír egy kívánságot, majd apának és Sebinek is ezt ajánlom. Az öcsém lelkes, kettőt is ír, és abban bízom, ha a többi nézelődő erre járva látja a sok színes kívánságot, talán ők is kedvet kapnak majd hozzá.

Pár perc múlva az idősebb Szalkay is visszaérkezik (a nagyi már nincs vele), és felé fordulok, hogy felhívjam a figyelmét, még ő sem írt kívánságot. Szólásra nyitom a szám, de el is felejtem, mit akartam mondani, amikor észreveszem, hogyan bámul a keresztapámra.

– Nagy L.? – torpan meg, és elkerekedett szemekkel vizslatja. Lehel vidáman elmosolyodik.

– Miló! Ezer éve! – nyújtja a jobbját, és ahogy kezet ráznak, Arisszal összeakad a tekintetünk. Ugyanazt a döbbenetet látom a tekintetében, ami minden bizonnyal az enyémben is tükröződik.