Csejtei Dezső

Gómez Dávila-széljegyzetek
és kommentek

Egy jobbos a balnak

Szerkesztette
Halkó Petra és Megadja Gábor

Századvég Kiadó – Ctr-T Creative,
Budapest, 2022

© Csejtei Dezső

© Századvég, 2022

© Ctr-T Creative, 2022

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly,
a Századvég Kiadó vezetője

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borítóterv: Albert Anna

Tipográfia és tördelés: Fodor Gábor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-06-1

ISSN 2732-0553

Tartalom

Előszó – Egy hiteles reakciós Kolumbiából, az Andok tövéből

PIRKADAT

Modernitás I.

Filozófia I.

DÉLELŐTT

Haladás

Felvilágosodás – totalitarizmus

Racionalizmus

Forradalom

Egyenlőség – testvériség

Szabadság

DÉLIDŐ

Modernitás II.

Filozófia II.

DÉLUTÁN

Entellektüel

Demokrácia

Liberalizmus

Baloldal

Marxizmus

Szocializmus

Kommunizmus

ALKONYAT

Modernitás III.

Filozófia III.

Előszó

Egy hiteles reakciós Kolumbiából, az Andok tövéből

Az Arnold Toynbeeról szóló előadás-sorozatban a már idős, adomázó José Ortega y Gasset az alábbi történettel jelenítette meg az 1890-es évek madridi egyetemének bensőséges, kedélyes hangulatát: az egyik kémia-előadáson a professzor kísérletet végzett, két vegyület egymásra gyakorolt hatását kívánta demonstrálni. Mikor a kísérlet sikerült, és az új kotyvalék füstölni, lángolni kezdett, a diákok a tanterem karzatáról dörgő éljenzésben törtek ki, úgy oléztak, mintha a professzor frissiben egy bikát szúrt volna le az előadóteremben. Az üdvrivalgásra szerényen meghajolt, és csak annyit mondott: „Al reactivo, al reactivo!”, vagyis a reagensé az érdem.

Nos, jelen könyv esetében is hasonló a helyzet. Bár a kötet mindkettőnké – a neves kolumbiai filozófusé, Nicolás Gómez Dáviláé és az enyém –, a reagens szerepét, aki nélkül ez nem születhetett volna meg, kétségkívül Gómez Dávila játssza, tehát az elsőbbség őt illeti meg.

De ki is valójában ez a gondolkodó? Milyen bölcseleti teljesítmény köthető a nevéhez? Hogyan szólalhatott meg egy olyan hang a messzi távolban, az Andok hegyláncai között, amely már a világ minden részébe, így Magyarországra is eljutott? Egy rövid bevezetés keretében e kérdésekre is próbálok választ adni.

A filozófusok többségének élete, néhány kivételtől eltekintve, nem nevezhető eseménydúsnak. Gómez Dávila esetében különösképp ez a helyzet. A fiú 1913. május 18-án született Kolumbiában, a Bogotá melletti Cajicában. Jómódú, vagyonos családban jött világra, az apja bankár és szőnyeggyáros volt. Hatéves korában, 1919-ben, közvetlenül az első világháború befejeződése után szülei Európába költöztek, és tizenhét éven át itt is éltek, így Gómez Dávila is az öreg kontinensen, Párizsban töltötte az ifjúkorát. Egy bencések által vezetett iskolában kezdte meg tanulmányait, egy makacs tüdőgyulladás azonban csaknem két évre ágyba kényszerítette, ezért otthon tanult tovább magántanárok irányításával. Ezekben az években ébredt fel benne a bensőséges szeretet a klasszikus európai kultúra iránt, ekkor sajátította el a latin és a görög nyelvet is. A nyarakat, ha egészsége engedte, Angliában töltötte. Formális képzése a középiskolai tanulmányokkal véget is ért, egyetemre soha nem járt.

Szüleivel együtt 1936-ban költözött vissza, Bogotába. Rögtön hazaérkezése után nőül vette María Emilia Nietót, akivel ötven éven át élt bensőséges, meghitt családi életet. Három gyermekük született, két fiú és egy lány.

1949-ben feleségével együtt még egyszer visszatért Európába; hat hónapig tartózkodtak itt, majd hazautaztak. Európai tapasztalatait az alábbi szavakkal összegezte: „bordély, tömlöc és cirkusz keveréke”.[1] Hazatérésük után Gómez Dávila többé nem hagyta el Kolumbiát.

Ettől kezdve Don Colacho[2] sajátos kettős életet élt: egy nyilvánosat és egy családit, de mindkettőt a magánszféra dominanciája jellemezte. Ami az előbbit illeti, nagy szerencsében volt része, mert apja egészen késő életkoráig maga igazgatta a szőnyeggyárat, halála után nem sokkal pedig már Gómez Dávila fia lett elég idős ahhoz, hogy átvehesse annak vezetését. De még akkor is, amikor az üzem már közvetlenül az ő irányítása alatt állt, hetente csak néhány percet töltött ott, hogy megbeszélje a teendőket az ügyvezető igazgatóval. Ellenben gyakori vendége volt a bogotái Jockey Clubnak, ő is játszott lovaspólót, mígnem egy baleset ennek is véget vetett. Gómez Dávila nem csak a bogotái elitnek volt ismert tagja; közvetlen, fesztelen magatartását jól mutatja, hogy amikor közel két méter magas, öltönyös, sétapálcás, szivarozó alakja megjelent a főváros utcáin, még a cipőtisztítók és lottóárusok – a korabeli hispán nagyvárosok utcaképének elengedhetetlen tartozékai – is Don Colacho néven tisztelték. A politikai életben soha nem játszott aktív szerepet, annak ellenére, hogy később többször is felkérték miniszteri tanácsadó vagy nagyköveti tisztség betöltésére. Egyetemi katedrát sem vállalt, jóllehet 1948-ban egyik társalapítója volt a bogotái Universidad de los Andes magánegyetemnek.

Viszont jelen vonatkozásban annál fontosabb számunkra a szó szűkebb értelmében vett magánélete. Gómez Dávila nem élt vissza azzal, hogy jólét és kényelem övezte, sohasem élte a gazdag aranyifjak hedonista, belülről tartalmatlan életét. Jövedelmét és szabad idejét először is arra használta, hogy az évek során egy hatalmas, mintegy harmincezer kötetes magánkönyvtárat hozott létre saját használatra. Ennek kialakításában nagy segítségére volt egyik bogotái barátja, Hans Ungar, egy bécsi származású könyvkereskedő. A könyvek között számos ritkaság is akadt, a művek pedig legnagyobbrészt eredeti nyelvűek voltak, ami nem is csoda, hiszen Gómez Dávila a klasszikus nyelveken és spanyol anyanyelvén kívül bírta az angolt, franciát, németet, olaszt és portugált is. (Nem sokkal halála előtt még dánul is tanulni kezdett, hogy Kierkegaard munkásságát is eredetiben tanulmányozhassa; s élete végéig sajnálta, hogy nem tanult meg oroszul.)

Ez a pazar magánkönyvtár vált igazi élete középpontjává. Itt töltötte el élete legnagyobb részét, olvasással, írással, elmélkedéssel. (Televíziót nem nézett, újságot nem olvasott – boldog ember!, sóhajthatnánk fel néhányan…) Főleg az éjszakákat használta fel szelleme művelésére, sokszor a hajnal is a könyvek között találta. De a könyvtár annak a visszafogott társasági életnek is a színhelye volt, melyet ő vezetett; vasárnaponként vendégül látta közeli barátait, ismerőseit, akikkel délután a könyvtárba vonult vissza hosszú beszélgetésekre, eszmecserékre, a hispán világ egyik nemes szokása, a tertulia legszebb hagyományai szerint. Kis túlzással azt lehetne mondani, hogy saját maga számára sikerült megteremtenie azt az univerzummal azonosítható Könyvtárat, melyről Borges egyik elbeszélésében elmélkedett.[3]

A könyvtárban töltött évek, az olvasás, mely egyszerre jelentett makacs, kitartó erőfeszítést és magas szintű élvezetet a számára, a sok elmélkedés, valamint az ezek közben készített jegyzetek, vázlatok végül is művekké érlelődtek. De milyen művekké? Mielőtt sorra vennénk őket – könnyű a dolgunk, mert nincs belőlük sok –, érdemes utalni egy furcsa tényre. Éspedig arra, hogy Gómez Dávila írásai vagy magánkiadásban jelentek meg, vagy pedig eldugott, kis kiadóknál, néha egészen alacsony példányszámban – első kötete mindössze száz példányban látott napvilágot. Ez arra utal, hogy egyrészt szerepet játszik nála a közlésvágy – hiszen ellenkező esetben soha semmit nem jelentetett volna meg –, másrészt viszont ebben az időszakban mindez marginális formában történik, a jó értelemben vett népszerűsítés vagy tömeghatás legkisebb jele nélkül. Mintha egy pillanatra szeretné is megmutatni magát, hogy aztán a következőben el is rejtőzzön a nyilvánosság elől. Már ez a körülmény is sajátos, csillámló kétértelműséggel övezi a műveket és szerzőjüket egyaránt.

Első könyve 1954-ben, tehát negyvenegy éves korában jelent meg Notas I. (Jegyzetek) címmel, ami a lehető legsemmitmondóbb cím; Till Kinzel, a kolumbiai gondolkodóról szóló kevés számú monográfia szerzője azt írja, hogy „Gómez Dávila műveinek címe a maguk összességében a rematikus címek kategóriájába tartoznak, mivel semmiféle tartalmi kijelentést nem foglalnak magukban a címmel ellátott szövegről.”[4] Lehet, hogy a szerző a jellegtelen cím megválasztásával arra akarta ösztönözni a potenciális olvasót, hogy a meghatározatlan réma felől haladjon tovább a könyvben kifejtett tulajdonképpeni téma felé, de ennek az ellenkezője is elképzelhető, vagyis az, hogy maga a szerző nem rá-, hanem éppenséggel lebeszélni akarja az olvasót a folytatásról. Mindenesetre ez a nagyjából négyszáz oldalas kötet sok mindent elárul fiatalkori olvasmányairól, sőt a saját maga megítélésével kapcsolatos bizonytalanságokról is. Egyebek között kinyilvánítja: nem hiszi, hogy akad ember a Földön, akinek a tehetsége az övénél kevesebb, s hogy ő csupaszon, meztelenül és bámulatosan védtelenül született.[5] Ugyanakkor e műben még viszonylag többet árul el magáról, mint későbbi írásaiban; egy helyütt kijelenti, hogy „szenzuális, szkeptikus és vallásos – ez talán nem rossz meghatározása annak, hogy mi vagyok.”[6] Mi is érthető e három kifejezésen?

a) Szenzualizmus: „egy transzparens és cseppfolyós, egységre és egyetlen alapelv ólomszínű egyszerűségére redukálható világegyetem gondolatával állítjuk szembe a csakis ellenálló és lázadó világegyetem, a húsból, megrázkódtatásból és szorongásból álló világegyetem gondolatát. A tudományos világegyetemmel egy esztétikai, teljes körű világegyetemet állítunk szembe.”[7] A világosan kitapintható különbségtétel mögött végső soron az absztrakt és a konkrét világmegragadás két módja különíthető el; az előbbit a tudomány, az utóbbit pedig a művészet jeleníti meg legtökéletesebben. Vagyis a szenzuális az érzékekhez kapcsolódást foglalja magában, de úgy, hogy az az értékeket is tartalmazza. Nem véletlenül írja, hogy „a szenzuális az érték jelenléte az érzékiben.” S ez az értékektől áthatott, tökéletes módon a művészetben érzékelhető szenzualitás sokkal inkább elvezet Istenhez, mint az üres absztrakciókon lépkedő elvont gondolkodás.

b) Szkepticizmus: „az én szkepticizmusom nem minden alapelv, minden norma vagy minden szabály elutasítása, hanem a másoktól vett szabály, norma vagy alapelv elfogadásának lehetetlensége, valamint annak szükségszerűsége, hogy azokat lassanként, a közvetlen életfolyamatomon belül teremtsem meg.”[8] Tehát nem bomlasztó, terméketlen szkepszisről van szó az ő esetében, hanem egy olyan egészséges, mondhatni életerős szkepszisről, melynek leértékelhetetlen fedezetét a személyes gondolkodás radikalitása biztosítja.

c) Vallásosság: „az egyetlen dolog, melyben sohasem kételkedtem, Isten létezése.”[9] Erről az egész világlátását átfogó alapvonásról most csak azt jegyezzük meg, hogy az ő esetében olyan vallásosságról – felekezeti szempontból nézve olyan katolicizmusról – van szó, amelynek egyaránt vannak metafizikai, antropológiai, esztétikai és történeti összetevői, és amely e tág dimenziók ellenére a személyes létezés legmélyebb rétegeiben formálódik meg.

Az első könyvet (Notas I.) éppúgy nem követte második rész, mint ahogy a következő, 1959-ben megjelent második kötetét sem (Textos I.). Ebben esszéisztikus formában fejti ki alapgondolatait, egyebek között antropológiáját és demokráciafelfogását (ez utóbbinak a későbbiek során jelentős szerepe lesz). A kötetben foglaltak megértését (és lefordítását) megnehezíti az igen sűrű, metaforákban gazdag kifejtésmód. De még ez a mű is inkább a szellemi érlelődés folyamatához kapcsolható.

Merthogy a tulajdonképpeni fő mű, amely Gómez Dávila nevét világszerte ismertté tette, csak ezután íródik. Mindvégig széljegyzetekről (Escolios) van szó, mégpedig egy rejtett (implícito) szöveghez írt széljegyzetekről, tehát a rematikus cím továbbra is fennmarad. Szikár bibliográfiai szempontból tekintve összesen öt könyvről beszélhetünk, melyek közül a messze legterjedelmesebb – tizenhét év munkáját magában foglalva – két kötetben jelent meg Bogotában 1977-ben (Escolios a un texto implícito – Széljegyzetek egy rejtett szöveghez). Ezt csaknem egy évtizeddel később, 1986-ban további két – terjedelmét tekintve már jóval rövidebb – kötet követte Nuevos escolios a un texto implícito címmel. Végül ezt a sorozatot egy ötödik, immáron még rövidebb mű zárta le, amely 1992-ben látott napvilágot, úgyszintén Bogotában (Sucesivos escolios a un texto implícito – További széljegyzetek egy rejtett szöveghez[10]). S hogy teljes legyen a bibliográfiai kép: Gómez Dávilától még két tanulmány jelent meg: 1988-ban a De iure (A jogról) című írás, melyben jogfilozófiai nézeteit összegezte, majd pedig 1995-ben, vagyis már halála után egy rövidke írása látott napvilágot (El reaccionario auténtico – A hiteles reakciós).[11]

Don Colacho 1994. május 17-én, a 81. születésnapja előtti éjszakán hunyt el szeretett könyvtárában.

[…]

* * *

Jelen kötet azonban nem csupán Gómez Dávila széljegyzeteiből áll, hiszen azokat a kommenteket is tartalmazza, melyeket, lassan több mint egy éve, e kolumbiai szerző kommentjeihez írtam. Természetesen nem írtam kommentet az összes széljegyzethez – ez egyszerűen képtelenség lenne. De azokhoz a széljegyzetekhez, melyek a főszövegben szerepelnek, kivétel nélkül kapcsolódik egy-egy komment. S azt sem állítanám, hogy egy adott témakör kapcsán az általam felhasznált széljegyzetek objektíve a legfontosabbak lennének. Szubjektíve viszont azok.

De miért komment? Ezen a ponton különbséget kell tenni kommentár és komment között. A kommentár ősrégi műfaj, szinte valamennyi nagy kultúrában megtaláljuk a nyomát, ahol az írásbeliség egy bizonyos fejlettségi szintet ért el. Legtöbbször irodalmi, bölcseleti, vallási írásokhoz kapcsolódtak, elkészítésük alapos elméleti tudást, tájékozottságot tételezett fel. A komment viszont a lehető legfiatalabb műfaj, mondhatni a digitális korszak szülötte. A közösségi média legtöbb formájában – Facebook, Twitter stb. – emberek százmilliói gyakorolják nap mint nap. A kommentárral ellentétben a komment nem követel meg komoly felkészültséget, szakértelmet, fő célja a személyes vélemény közlése, közzététele gyakran a legközönségesebb formában. A kommentek gyűjtése világdivattá, a nagyszámú követő, kommentelő hovatovább általános értékmérővé vált, és minél több kommentelőd akad, annál nagyobb a tekintélyed.

Megvallhatom, hogy személy szerint nem tartozom a kommentelők széles táborába. A közösségi média úgyszólván egyetlen szolgáltatását sem használom, s erre a magam részéről bizonyos büszkeséggel tekintek; sikerült kivonnom magam ezek általam károsnak, ártónak ítélt hatása alól. Gómez Dávila széljegyzeteinek olvasása során azonban én is kommentelővé váltam, még ha nem is egészen olyan formában, ahogyan ezt a közösségi médiában általában művelik. A kolumbiai gondolkodó széljegyzetei nagy többségükben oly remekbe szabottak, egyszerre mélyen elgondolkodtatók és szellemesen szórakoztatók, hogy nem lévén képes kivonni magam a befolyásuk alól, elhatároztam, megpróbálom rövid jegyzetekkel ellátni őket. Ez már azelőtt megtörtént, hogy bármilyen formában felmerült volna bennem azok elrendezése, bizonyos fokú szisztematizálása. S a hónapok múlásával – a járvány által előidézett bezártsággal párhuzamosan – ez a gondolkodási gyakorlat és szórakozási forma tudatos kíváncsisággá fejlődött: ugyan milyen módon vagyok képes kommentelni ezeket a széljegyzeteket?

Az általam kitűzött célok között kezdettől fogva szerepelt egy: mégpedig az, hogy ezek a kommentek nem lesznek a szó rigorózus értelmében tudományos jellegűek. Hogyisne, még csak az kéne! Ezért soha nem próbáltam meg egyetlen széljegyzetet sem úgy kommentelni, hogy elhelyezem azt a teljes életmű szkoposzában (ahogyan a hermeneuták szokták mondani), hanem mindegyiket igyekeztem a lehető legszemélyesebb, legszubjektívabb, a filozofikus-gondolkodói megközelítés játékosan nehéz formájában megközelíteni. Minden egyes széljegyzetet úgy szemlélek, mint egy aprócska, önmagában vett diót; ennek burkát feltörve aztán igyekeztem a benne foglalt üzenetet egy meghatározott irányba továbbvinni. Még csak azt sem mondanám, hogy minden egyes széljegyzetben egyetlen szunnyadó lehetőséget láttam, melynek kibontása az én feladatom lenne. De azt sem mondanám, hogy a magam lehetőségeit vetítettem bele ezekbe a széljegyzetekbe. Inkább valamilyen szerencsés együttműködésről beszélnék, ami egy távoli ország gondolkodója és magam között alakult ki. S ezzel talán eleget lehet tenni a „komment” szóban rejlő nyelvi eredetnek, ennek mélyén ugyanis a latin mens, mentis főnév lappang, ami olyasmiket jelent, hogy gondolkodás, értelem, ész, érzület, lelkület stb. Ennek alapján a komment – mint com-mens – tkp. együtt-gondolkodás, együttes gondolkodás a széljegyzet szerzőjével.

Így a széljegyzetek személyes kihívást jelentettek a számomra. Mit tudok kezdeni velük? Mit tudok kibontani belőlük? A velük való foglalatosság, mint már említettem, egyszerre gondolkodtató és szórakoztató. S a kommentek kidolgozása során legjobb szándékom szerint egyik összetevőt sem szerettem volna háttérbe szorítani.

Ahogy látni lehet, Gómez Dávila ötkötetnyi széljegyzetéhez hatalmas merítőhálóval közeledtem. Erősen foglalkoztatott, hogy ha kijelölök egy témakört, akkor mi akad meg a háló fenekén. S ezen a ponton kezdődtek a szűrések. Kezdettől fogva olyan témakörökre vonatkozó széljegyzeteket próbáltam a hálóval kimerni, melyek vagy Gómez Dávila általános világszemléletével foglalkoznak, vagy pedig mindazzal, amit általános értelemben véve baloldaliságnak, haladáspártiságnak és hasonlóknak szokás nevezni. Egyik esetben sem tartottam igényt teljességre, így az előbbi témakörök között nem szerepelnek olyan területek, mint például a tudomány, a történelem, az esztétika és a művészetek, az axiológia stb., holott ezek is olyan témák, melyekről számos széljegyzet található a Gómez Dávila-i corpusban. Az utóbbi témakör pedig eleve kizár olyan területeket, mint például a konzervativizmus, a vallás, a kereszténység stb.

Az utóbbival kapcsolatban: azért választottam tudatosan az általános értelemben vett baloldalisághoz kötődő témaköröket, terminusokat, mert, mint tudjuk, a jelenlegi nyugati világ meghatározó ideológiája az időközben teljesen baloldalivá lett liberalizmus. Épp ezért, úgy vélem, nem válik a jelenlegi mainstream világideológia kárára, ha annak kudarcaival, komikumával is szembesítjük. Korunk világbaloldalára sok minden jellemző, ám egy dologban mindenképp speciális, mégpedig abban, hogy nem hajlandó számot vetni saját, immáron lassan kétszázötven éve tartó történelmével, múltjával, nem hajlandó mérlegre tenni úgynevezett „eredményeit”. Immáron eljött az az idő, amikor a baloldalt végre szembesíteni kell az alapkérdéssel: mit tettetek, mit értetek el az újjal, a haladással, a korszerűvel az utóbbi két és fél évszázad során? Mennyi kegyetlenséget zúdítottatok a világra ez idő alatt? Hány címeres gazembert juttattatok hatalomra? Mikor szembesültök végre a saját múltatokkal? Mikor szembesültök végre azzal, mi mindent tettetek tönkre, pusztítottatok el, miközben véres kegyetlenséggel munkálkodtatok az új, a „tökéletes” társadalom idétlen víziójának megvalósításán? S e kérdések megfogalmazása annál is inkább indokolt, mert nem egy lezárt folyamatra vonatkoznak, hanem olyan történéssorra, amely napjainkban is tart, sőt épp napjainkban készül végső csapást mérni olyan képződményekre, amilyen az ember biológiai neme, a család, a haza és a hagyomány, a nemzet és a vallás. Nos, e szembesítéshez nyújtanak kifejezetten nagy segítséget Gómez Dávila, e kolumbiai „reakciós” gondolkodó széljegyzetei, valamint a hozzájuk írt kommentek.

A főszövegben mindig az alábbi eljárást követtem: először idézőjelek között és dőlt betűkkel Gómez Dávila széljegyzetei szerepelnek, s ezeket követik a kommentek. Az egyes témakörök előtt álló rövid bevezetéseket az esetek legnagyobb részében meghagytam. A *-gal jelölt széljegyzeteket Pávai Patak Márta fordította, a többit jómagam készítettem.[12]

A széljegyzetek és a kommentek először a Kontra.hu elektronikus hírportál felületén jelentek meg. Ezért külön köszönetet szeretnék mondani a Kontra.hu vezetőinek és munkatársainak, személy szerint Halkó Petrának és Megadja Gábornak, hogy lehetővé tették ezek közzétételét, és bátorítottak a kommentek elkészítésére. Nemkülönben köszönetet mondok a Századvég Kiadónak, személy szerint Molnár Attila Károlynak és Bobály Ilonának, hogy vállalták és segítették az összegyűlt anyag könyv formában való megjelentetését.

Szeged, 2021 karácsonyán

Csejtei Dezső

Pirkadat

Modernitás I.

A most következő részben Gómez Dávilának a modernitással kapcsolatos széljegyzeteiből kínálunk gazdag válogatást, s ezeket látjuk el kommentekkel.

A kolumbiai gondolkodó a modernség, a modern világ engesztelhetetlen ellensége és csípős nyelvű kritikusa volt; a témával összefüggő, hol kíméletlenül éles, hol pedig mélyen ironikus széljegyzeteinek száma bőven meghaladja az ötszázat. Hangsúlyosan antimodern világlátása a legkülönbözőbb pozíciókból kiindulva próbál fogást találni a modernség lomha testén. S a legtöbbször ez sikerül is neki. Széljegyzeteinek sokasága megannyi akupunktúrás tű, melyek rezegve állnak meg e behemót testen. S olvasva ezeket észlelhetjük, hogy mi magunk is sokkal összetettebbnek látjuk azt a világot, amely korábban oly egyöntetűnek tűnt.

„A modern világ nem korszak, hanem program.

S aki váddal illeti, az nem egy történeti alakzatot, hanem egy eszmét vádol.”

Innen van a modern világ felsőbbrendűségi tudata. Hiszen hajlamos arra, hogy önmagát ne történetileg szemlélje, hanem egy eszme megtestesüléseként tekintsen magára. Eközben persze meg sem fordul a fejében, hogy eszméjének utánzata milyen silány.

„Ne azzal vádoljuk a modernitást, hogy megölte Istent. Ez a bűntett túl van az ő hatókörén.

Hanem azzal, hogy megölte az isteneket.

Isten továbbra is érintetlen, de a világegyetem elfonnyad és szétrothad, mert elenyésztek az alsóbbrendű istenek.”

Lám, idevezetett a világ varázstalanításának nagyszabású weberi programja.

„A modern ember soha nem érzi magát olyan személyesnek, mint amikor ugyanazt csinálja, mint mindenki más.”

Ez a modernitás számos bűvészmutatványának egyike; s oly tökéletesen hajtja végre, hogy alig vannak, akik észreveszik a mélyén meghúzódó trükköt.

„A modern nagyváros névtelensége olyan elviselhetetlen, mint a jelenlegi szokások családiassága.

Az életnek jól nevelt emberek szalonjának kell lennie, ahol mindenki ismer mindenkit, de senki sem öleli meg a másikat.”

Valóban, a modern világvárosi életet egyszerre jellemzi a jeges távolságtartás és az impertinens bizalmaskodás. A helyes távolság megtartására lenne szükség, valahogy úgy, ahogyan az Schopenhauer ismert történetében szerepel, amikor a hidegben a sündisznók egymáshoz bújva próbáltak melegedni.

„A modern ember felebaráti szeretete nem abban van, hogy úgy szereti felebarátját, mint önmagát, hanem abban, hogy a felebarátban önmagát szereti.”

A modern ember sok minden más mellett azért is torz lény, mert egyensúlytalan: hol alá-, hol pedig túlbecsüli az egóját. Ebben az esetben az utóbbiról van szó. De mindkettő egyformán ízléstelen.

„A modern ember elveszítette lelkét; mára már viselkedésmódjainak összessége csupán.”*

Úgy kell neki! Ezért már a lélek halhatatlanságának kegyében sem részesülhet; hisz nincs, ami halhatatlan lehetne benne.

„A modern ember egészen addig »természetesnek« tekinti a halált, amíg nem a saját haláláról van szó.”*

Mivel azonban a „saját halál” felfogásához többnyire nincs meg a kellő esze – pedig Rilke épp azért fohászkodik Istenhez, hogy a saját halálát adja meg neki, mint a lehető legnagyobb kegyet –, marad számára a halál természetes, mondhatni halovány, felületes felfogása.

„Az angyalok és a démonok pórul járnak egy haláltusáját vívó, talpig modern ember halálos ágya előtt; alig találják nyomát a már évekkel ezelőtt elpárolgott léleknek.”

A helyzet nem lehet minden komikum nélküli; angyalok és démonok tolonganak az ágy előtt, a jussukért jöttek, talán még birokra is kelnek egymással. Ám a lélek nincs sehol: lehet, hogy egy szezon végi kiárusítás alkalmával porciózták ki az utolsó részeket. Így aztán dolguk végezetlenül, üres kézzel kénytelenek elkullogni.

„A modern emberek közötti társalgás nem felháborít; émelygést kelt.”

Épp ezért egy ilyen társalgás lefolytatása előtt ajánlatos bevenni egy-két szem Daedalont.

„A modern ember akkor érzi magát szabadnak, ha az anonim törvény zsarnokoskodik.”*

Ez azért van így, mert a zsarnoknak nem lehet visszapofázni, az anonim törvénynek viszont annál inkább, s ez nagy szabadságtudatot kölcsönöz a modern embernek.

„A modern ember sáros iszap, melyet semmilyen kéz nem képes megmintázni.”

Először Isten próbálkozott ilyesmivel, még a teremtés kezdetén: „és formálta vala az Úr Isten az embert a földnek porából, és lehellett vala az ő orrába életnek lehelletét.” Lehet, hogy a por volt silány minőségű, vagy Ő hagyta abba a formálást időnek előtte. Később az ember magamagát próbálta megmintázni, de lehet, hogy túl sok vizet tett a keverékbe, ezért lett belőle sáros iszap. Az újabb megformálásokat kéretik mellőzni; még rosszabbul is járhatunk.

„A pokol úgy rendelkezett, hogy két különböző ördög felváltva kísértse meg a modern embert: egy gonosz ördög és egy együgyű ördög.”

A pokolban persze minden világos, egyértelmű, de itt, a Földön korántsem dönthető el olyan egyszerűen, hogy melyik kísértés a gonosz, és melyik az együgyű ördög műve. Az emberi cselekedetek erre nem adnak egyértelmű választ; gonoszság és ostobaság gyakran kéz a kézben jár. Avagy a két ördög titkon együttműködik?

„A modern ember keze elhervasztja azt, amit megtapint.”

Mintha előzőleg tömény hipóban áztatta volna sokáig. Nem is marad el az eredmény.

„Az Olümposz a modern ember számára egyszerű hegycsúcs a felhők között.”

Persze, meg lehet vizsgálni földrajzi kialakulását, geológiai összetételét, kőzetrendszerét, csak épp ahhoz nem férünk hozzá mindezzel, ami az Olümposzt azzá teszi, ami. A focit is tökéletesen le lehet írni úgy, mint huszonkét ember törekvését arra, hogy meghatározott időn belül három liter bőrbe zárt levegőt lábbal három fehérre festett léc közé juttasson. Ez stimmel, de hol van ehhez képest egy Ronaldo-ollózás vagy egy Messi-szóló?

„A modern ember elviselhetetlennek tartja azt, ami tovább tart egy ötéves időszaknál.”

A még modernebb ember pedig elviselhetetlenül unalmasnak tartja azt, ami tovább tart öt percnél. A klasszikus előkép George Best: „Egyszer elhatároztam, hogy pia és nők nélkül élek. Nehéz idők voltak. Életem legelviselhetetlenebb korszaka volt az a húsz perc.”

„A modern ember számára még a legvisszafogottabb igazság is elviselhetetlen arcátlanságnak tűnik.”

Ez azért van így, mert életét többnyire nem az igazságok, hanem a vélekedések, közvélekedések alapján rendezi be, ezért aztán fáj neki, amikor arcul csapja valamilyen orcátlan igazság.

„Krisztus orcáját felfedezni a modern ember ábrázatán többet követel egy hitaktusnál: a hiszékenység aktusát követeli meg.”

De talán még sincs minden elveszve, ha hiszünk az ember végtelen hiszékenységében.

„A modern ember felváltva nyúlós és kőkemény.

Amikor megszűnik szentimentálisnak lenni, könyörtelenné válik.”

Ez a kettősség érdekesen alakult az utóbbi időkben. A modern napnyugati ember a saját fajtájával szemben kőkemény és könyörtelen, ellenben nyúlós és szentimentális mindaz iránt, ami idegen. Kaméleontermészetében olyan antirasszizmus honol, ami visszájára fordított rasszizmus.

„A modern világ már csak köz- vagy magánepizódjaiban érdekes, melyekben mítoszai szertefoszlanak.”

Ilyen esetekben roppan meg az az értelmezési keret, melyben életét tölti; s ilyenkor néz, mint Rozi a moziban, hogy túl a mítoszokon van még valami, amit szerény szóval valóságnak nevezünk. De arra már többnyire nem képes, hogy ebből levonja a megfelelő következtetéseket, inkább újrastoppolja részekre foszlott mítoszait.

„A modern ember kötelességnek nevezi a becsvágyát.”

Lehet, hogy ebben lappang a kanti kötelességetika egyik titka?

„A modern ember már tudja, hogy a politikai megoldások nevetségesek, és azt is sejti, hogy a gazdaságiak is azok.”

Ennek ellenére csökönyösen hisz bennük, mert hiszen a modern embert már Marx visszaállította a feje tetejéről a talpára, mondván, a lét határozza meg a tudatot. Csak arról feledkeznek meg, a modern ember is, és Marx is, hogy e tétel kimondása maga is a tudatból kiinduló aktus, tudati elhatározás, ha úgy tetszik, tudattény.

„A modern, haladáspárti és demokrata ember vállalja, hogy saját magán ő maga hajtja végre a bosszúnkat.”

Persze ez a bosszú is édes, de korántsem annyira, mintha mi magunk hajtanánk végre. Néha be kell érnünk ennyivel.

„Isten a modern ember bosszúsága.”

Olyan, mint egy szemtelen légy, ami állandóan rászáll a kerti asztalon felhalmozott süteményekre, hiába próbálják minduntalan elhessegetni. De agyonütni nem tudják, olyan légycsapót még nem gyártottak széles e világon. Így hát továbbra is bosszantani fogja a modern embert, egészen az idők végezetéig.

„A modern ember légióinak még mindig nincs tudomása arról, hogy a birodalmi gyaloghintóban, melyet kísérnek, egy halott imperátor utazik.”

Pedig a terjengő kellemetlen szagok miatt már igazán gondolhatnának rá. Biztosan ellenszélben viszik. De az is lehet, hogy már tudják, csak még mindig úgy tesznek, mintha… Ez a „mintha”, Vaihinger nyomán, sok mindenre jó.

„A modern ember mindig azt csodálja a modernitásban, ami a legjobban bepiszkolja.”

Similis simili gaudet. (Hasonló a hasonlónak örül.) Esetünkben: piszkos a piszkosnak.

„A tegnapi modern ember csak hitt az ember naturalista meghatározásának alkalmasságában.

A mai modern ember már alkalmasnak érzi magát erre.”

S jól érzi, ha így érzi. A mai modern férfiembert már szinte tökéletesen leírják testének gömbölyded formái: az agyféltekék, a heregolyók és a gyomor. A nők gömbölyded formái pedig maguktól adottak. Ennél többre tulajdonképp még akkor sincs szükség, ha az ember nem naturalista, hanem egyáltalában vett meghatározásán agyalunk.

„A modern ember azt gondolja, hogy az ördög eltűnt, miközben csak kifinomultabbá vált.”

Nemcsak hogy kifinomultabbá vált, hanem minden korábbi korszaknál jobban képes magára ölteni a jó álarcát. Ezt számos konzervatív gondolkodó felismerte, Donoso Cortéstől Bergyajevig. A modern ember azonban nem, innen a tévhite.

„A legnagyobb modern tévedés nem annak hirdetése, hogy Isten halott; hanem az abban való hit, hogy az ördög meghalt.”

„Az ördög sohasem alszik”, mondják, vagyis soha nem halt meg, de amióta Isten halott – tegyünk ennyi engedményt a tételt kimondó, de ma már a sírjában kacarászó Nietzschének –, az ördög elevenebb, mint valaha, majd kicsattan az egészségtől. S ez leginkább épp azon a modern világon látszik, amelyik azt hitte róla, hogy meghalt.

„A modern állampolgár libertárius követelései arra korlátozódnak, hogy követeli a bilincs nélküli közösülés jogát az ergasztulumban, vagyis a rabszolgák föld alatti börtönében, ahová bezárják.”

A bilincs, a szöges ostorral és más kéjeszközökkel együtt megmarad azok számára, akik kifejezetten dominát szeretnének játszani az ergasztulumban. Számukra igazi kínszenvedés lenne a bilincs nélküli közösülés joga! Nemcsak a kisebbségek jogait kell respektálni, hanem a kisebbségen belüli kisebbségek jogait is!

„A modern élet két pólus között mozog: üzlet és coitus.”

A kettő közötti összekötő kapocs a prostitúció, ami üzlet és coitus egyszerre. A modern élet két pólusa itt egymásra talál.

„A pornográf író a modern lélek szócsöve”.

Mivel lélek sokak szerint nincs is, ezért a pornográf író legfeljebb a modern altestnek lehet a szócsöve. De annak annál inkább!

„A modern ember legfőbb hitvallása, hogy minél többet vásároljon, minél többet utazzon, minél többet közösüljön.”*

Épp ezért furcsa, hogy ezekhez a modern embert megillető alapvágyakhoz még nem kapcsolódtak jogok: a minél többet vásárlás, utazás és közösülés joga. Ami azt mutatja, hogy még a folyamat elején tartunk. Kis türelmet kérünk, és megjelennek a jogalkotók.

„A modern ember csak a bujálkodáshoz való jogát védi nagy vehemenciával.”*

S mivel a bujálkodáshoz való jog alapvető emberi jog, ezért érthető is védelmének vehemenciája. Főleg a jogállamiság keretei között. E jog feltétlen gyakorlásáról különösen a modern nyugati ember fejlett jogtudatának áldásos hatását közelről megtapasztaló thaiföldi táncoslányok, prostituáltak tudnának sokat mesélni.

„A modern érzékenység, ahelyett, hogy a mohóság háttérbe szorítását követelné, azt követeli, hogy az azt felkeltő tárgyat számoljuk fel.”

Igen körmönfont okoskodás ez. Hiszen ha csupán a mohóságot felkeltő tárgyat számoljuk fel, akkor rögvest egy másik tárgy kerül a helyébe, de a mohóság megmarad. Így ez az okoskodás nemhogy háttérbe szorítja, hanem egyenesen gerjeszti a mohóságot. Már Buddha tisztában volt ezzel, a nyomában pedig Schopenhauer is.

„Senki sem tudja megénekelni a modern mezőgazdaságot egy új Georgicában.”

Kinek is szólnának az alábbi vergiliusi szavak akkor, amikor Heidegger szürke szavai szerint „a földművelés jelenleg gépesített élelmiszeripar?”

„Friss tavaszon, ha lecsordul a hó szürkén a hegyekből,
és a lapály a meleg zephyrek csókjára fölenged,
akkor a földbe-merült eke súlya nyögesse meg ökröd,
és a rögök szántó-vasadat ragyogóra csiszolják.”

(Lakatos István fordítása)

„Úgy tűnik, hogy a valóság észlelése napjainkban be van szorítva a modern munka és a modern szórakozások közé.”

Panem et circenses! – hangzik az ókori mondás. De azt nem lehet elvárni, hogy a kenyér és a cirkuszi játék is ugyanaz maradjon. Elvileg ezek is fejlődhetnek; bár a mai munkát és szórakozást elnézve azt mondhatjuk, hogy akár vissza is fejlődhetnek.

„Az újságtudósítások a tapasztalat modern pótlékai.”

Ez volt a helyzet úgy hatvan évvel ezelőtt. És ma mi a helyzet? Mondjuk azt, hogy bárcsak maradt volna valami az újságtudósítások tapasztalatpótlékából? Ma az emberek úgy követik a közösségi oldalakat, mint hajdanán a gyermekek a hamelni patkányfogót. Abból sem sült ki sok jó, ebből sem fog.

„A modern civilizáció automatikusan mindenkit besoroz, aki él és mozog.”

Ó, erről Ernst Jünger tudna sokat mesélni! Százkét éven át tanúja volt ennek!

„Alighogy kiűzték a démont a disznókondából, a modern ördögűzők a lélekben szállásolták el azt.”

De ha már lélek sincs, akkor hol az ördögben lakozik a démon? Mert valahol mégiscsak léteznie kell, ezzel minden jóérzésű ember tisztában van.

„A modernitás minden nemes eszmén rajta tudta hagyni gyalázkodásának ujjlenyomatát.”

Ezen nincs mit csodálkozni: soha nem bánt kesztyűs kézzel a dolgokkal és a világgal.

„Modern apa az, aki kész anyagi áldozatot hozni azért, hogy ne éljen tovább a gyermekeiben, azok ne lépjenek a helyébe, és hogy ő ne váljon azok példaképévé.”

A még modernebb apa már ezen is továbblépett: ha biztosítani tudja a fenti körülmények fennállását, akkor minek a gyerek? Így lesz a „modern” apából „modern” ember, minden apaság nélkül.

„A modern disznóarcok a bűn áttetsző kriptogramjai.”

Valóban, ha az utcán megyünk, néha úgy érezzük, mintha Hieronymus Bosch képei között járkálnánk. De az igazi disznóarcok nem egy hétvégi hetipiacon, vásáron találhatók – bár ott is akad belőlük –, hanem, mondjuk, egy európai uniós sajtótájékoztatón. Azok az arcok – még a gondos sminkelés ellenére is, sőt épp amiatt – valóban a bűn áttetsző kriptogramjai.

„A zaj modern találmány.”

E kijelentés mellett halkan, lesütött szemmel és lehajtott fejjel, szégyenkezve kell elhaladni.

„A modern nagyváros intellektuális élete a külvárosi provincializmust a hotel kozmopolitizmusával kapcsolja össze.”

A tétel dinamikájában is igaz; minél inkább törekszenek a globalisták arra, hogy az egész földkerekséget egy nagy hotellé alakítsák át, ahol az emberek legnagyobb része londinerfiúként futkos majd ide-oda, annál inkább uralja az egészet a provincializmus penetráns lábszaga.

„Napjaink városi környezete sokkal inkább a modern lélekre, semmint a kortárs urbanisztikára nézve terhelő.”*

Főleg akkor, ha egy málladozó vakolatú, egyre inkább húgyszagtól bűzlő, kutyaszarral gazdagon meghintett belső józsefvárosi sikátorba tévedünk (de ugyanígy írhatnánk manapság Erzsébetvárost vagy Ferencvárost is). Az élő szervezet heveny nedvkiválasztó képességével szemben pedig a kortárs urbanisztika is csak arra képes, hogy tehetetlenül széttárja karjait.

[1] Idézi Tóth 2016, 3.

[2] A Colacho beceneve a Miklós (Nicolás) névnek.

[3] Borges 1998.

[4] Kinzel [é. n.], 108. (Erre a műre mint a Gómez Dáviláról szóló, általam ismert legszínvonalasabb írásra az előszó elkészítése során messzemenően támaszkodtam.)

[5] Kinzel [é. n.], 18.

[6] Don Colacho’s Aphorisms, 6.

[7] Gómez Dávila 2003, 319.

[8] Gómez Dávila 2003, 108.

[9] Gómez Dávila 2003, 112.

[10] Gómez Dávila 2014.

[11] A kép teljessé tétele érdekében megemlítjük, hogy az előbb említett köteten kívül tudomásunk szerint még két könyv jelent meg tőle magyarul: A modernitás remetéje. Nicolás Gómez Dávila: Széljegyzetek a töredékek katedrálisához. Szerk. Hudy Árpád. Arad, Concord Media Jelen, 2013, valamint Nicolás Gómez Dávila: Az ízlés diadala. Magánkiadás, 2013.

[12] Itt jegyezném meg, hogy néhány széljegyzet többször is szerepel a hozzá tartozó kommenttel együtt. Ennek az az oka, hogy e kommentált széljegyzeteket több témakörhöz is fel lehetett használni.