Kate Stewart

A Ravenhood trilógia 3.

Célvonal

A mű eredeti címe: The Ravenhood Trilogy 3 – Finish Line

Fordította: Márton Andrea

Copyright © Kate Stewart, 2021

Hungarian Translation © Márton Andrea 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635801831

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mon Trésornak, Maïwennek és olvasóimnak azért, hogy velem tartanak erre az utazásra.

Merci!

Prológus

Tobias

Negyvennégy év

Saint-Jean-de-Luz, Franciaország

– Viens ici, Ezekiel! – Gyere ide, Ezekiel!

Odamegyek hozzá ahol áll, kezét leengedi, tenyerében kerek, barna, lapos kagyló fekszik. Amikor el akarom venni, elhúzza előlem.

– Qu’est ce que c’est? – Ez mi?

– Un clypéastre, un dollar de sable. Lorsquetu en trouveras un, garde-le! Et lorsque tu seras prêt, alors ti le casseras! Mais tu dois le faire bien au milieu pour pouvoir en récupérerson trésor. – Homokdollár. Ha ilyet találsz, tartsd meg! És amikor készen állsz rá, törd szét! De pontosan a közepén kell eltörnöd, hogy megszerezd a kincset.

– Quend serai-je prêt? – Mikor  fogok készen állni?

Gyengéden megborzolja a hajamat.

– Tu le sauras. – Úgyis tudni fogod.

Ott állok a parton, és a lábamnál hömpölygő hullámok között ugrálok a sziklákon. Nem emlékeztem a teljes beszélgetésre arról a napról, amikor apám idehozott, csak a tengerre, egy villanásnyi homokra, arra, hogy apám mögött felsejlett a kora reggeli nap, és a különös kagylóra a tenyerén. Amikor utoljára meglátogattam az elmegyógyintézetben, egyik ritka, öntudatánál lévő pillanatában szó szerint felidézte beszélgetésünket. Mesélt a fiáról, Ezekielről, és meglepő pontossággal ismételte el a társalgást alig pár perccel azelőtt, hogy megkért, keressem meg a fiút.

Akár égi jel volt ez, vagy a sors, vagy valami más játszott szerepet benne, találtam egy tökéletes állapotú homokdollárt a parton azon a napon, amikor a házam alapjait elkezdték lerakni. Annak ellenére, hogy apám évekkel később idézte föl csak bennem ezt az emléket, az, hogy miért vonzott engem annyira ez a tárgy, az egésznek a miértje csak később vált érthetővé számomra. Valahogy a részletek ismerete nélkül is felfogtam a jelentőségét.

Ironikus és kegyetlen az emberi elme működése, különösen az enyém. Egyes emlékeket rendszeresen újra átélek, pedig bármit megtennék, hogy elfelejthessem őket; olyan élesek a részletek, olyan mélyen ülnek bennem, hogy szinte kínzásnak élem meg. Míg mások, a számomra legfontosabb emlékek időnként nem jutnak eszembe. Azonban szeszélyes memóriám hintette el a magot azon a napon, és ösztönösen elrejtettem azt a kagylót – ezáltal az egész még jelentőségteljesebb. És csak akkor értettem meg apám aznapi idegállapotát, amikor utánanéztem a „kincs” jelentőségének; ez az idegállapot meglehetősen hasonlít saját, mostani állapotomhoz.

Sosem álltunk közel egymáshoz, mivel anyám elmenekült tőle elmebetegsége és hangulatingadozásai miatt – diagnosztizált skizofrén volt –, most mégis valamiféle kötődést érzek hozzá. Amikor évtizedekkel később rátaláltam egy párizsi utcán, a saját ürülékétől mocskosan kiáltozott franciául annak, aki elhaladt mellette. Azóta rettegek. Az, hogy ilyen állapotban láttam, megalapozta bennem a félelmet, hogy egy napon rám is ugyanez a sors vár – hogy mindenki, aki azt állította, hogy fontos vagyok neki, egy napon majd elhagy azért, mert elmebeteg vagyok, és mert többé semmit nem tudok irányítani. Ez a félelem éveken át megbénított és megakadályozott abban, hogy teljes mértékben higgyek vagy bízzak az emberekben.

Számomra a szerelem mindig feltételekkel volt megtűzdelve – amíg meg nem ismertem őt.

Anyám sosem értette meg apám betegségének mértékét. Most úgy vélem, azt föltételezte, hogy egyszerűen megbolondult. Habár ez részben igaz, mégsem tudatos döntés eredménye volt. Nem úgy történt, hogy apám hagyta, hogy sötétebb énje kerekedjen felül – úgy hiszem, ez volt anyám álláspontja egészen a halála napjáig. Apám a betegségének esett áldozatul, és az örökölt betegség iránti rettegés engem is sokáig fogva tartott.

Azonban a játéknak ezen a szintjén, ebben az életkorban a dolgok úgy állnak, hogy nem fogok osztozni apám sorsában.

Kiveszem a napszítta követ onnan, ahová egy emberöltővel ezelőtt elrejtettem, és elindulok a kanyargó, sziklamenti lépcső felé, amely a célvonalam felé vezet. Most mindennél egyértelműbb, hogy soha nem a házra vártam. A mai napra vártam, a tudatosság tiszta pillanatára – arra a napra, amikor a fejem és a szívem többé nem kel birokra egymással.

Ha egyetlen szóval kellene összegeznem életemet, utamat, akkor az a „ma” lenne. Mindent ezért a pillanatért tettem.
A helyzet iróniája, hogy amíg a terveimet szövögettem, és mindenféle dologban mesterkedtem, sosem hittem, hogy ez a nap egyszer eljön számomra. A sors kiosztotta a lapokat, azonban a karma különös játékot játszott velem. A szerencsére soha nem számítottam, mégis, opportunista jellememet tekintve elég sűrűn volt szerencsém ahhoz, hogy tudjam, hogy időnként az segített, máskor viszont Fortuna teljesen magamra hagyott.

Vettem, szerencse. Rohadj meg érte!

De ha át kell gondolnom életemet az irányíthatatlan erőket illetően, hogy mi volt mellettem és mi volt ellenem, akkor ezt az egészet el kell hessegetnem. Valami mást kell választanom, máshoz kell mérnem az életemet, egy teljesen más entitáshoz, egy kozmikus erőhöz, mely minden mást legyőz: hozzá.

Nélküle életemben értelmetlen lenne minden, a mai napom is.

Mert ő nem tévedett. Kettősünk, ami a miénk, és amit megtaláltunk egymásban – csak ez a fontos. Az út, amit megtettem, hogy idáig elérjek, semmit nem jelentene, ha nem lenne valaki, akivel végiggondolom. És nincs jobb történetmesélő, nincs jobb társ, aki megítélhetné jellememet, mint az a nő, aki végig velem volt az úton, és aki segített átjutnom a legnehezebb szakaszokon.

Ő számomra a tükör, a bíró, és kiderült róla, hogy ő életem egyetlen célja. Haldokló, útját vesztett lelkem új értelmet talált benne, és továbbra is ő terelget utamon; csillag, melynek erős fényét lehetetlen figyelmen kívül hagynom, bármilyen messzire kalandozom is.

Nincs nagyobb erő az életben, mint az ember célja. Sok éven át úgy gondoltam, hogy az én célom valami egészen más – míg végül ő megmutatta számomra az igazságot. Mindig is magányos utazónak tekintettem magamat, addig a napig, míg ő lángcsóvaként be nem robbant az életembe; ő lett ellenfelem, szeretőm, tanárom, bizalmasom és legjobb barátom.

Az ezen a földön töltött napjaim jelentős részét mindörökre neki köszönhetem.

Ha sikerült volna messzire hajítanom életem, ha sikerrel járt volna önpusztításom, most nem tudnám, hogy létezik ez a teljességet adó érzés. Soha nem leltem volna ilyen békére önmagamban. A pánik már nagyon régen magával sodort és megbetegített volna, úgy, hogy onnan nem létezne számomra visszatérés.

Abban a pillanatban, hogy belépek a ház ajtaján, soha többé nem fogok visszanézni az idáig vezető kegyetlen ösvényre, sosem gondolok arra, hogy hány lépést tettem meg teljesen egyedül. Ehelyett értékelni fogom az ösvény minden egyes kanyarulatát, eltekintve attól az egyetlen csapástól, ami olyan kibaszottul könyörtelen volt, hogy soha életemben nem fogom tudni elfelejteni. Sohasem. A veszteség fájdalma olyan mély volt, hogy egyetlen nap sincs, amikor nem fáj.

A fivérem.

Az ő megmentője.

Örökké sajgó seb, mely sosem fog teljesen begyógyulni, és bizonyítéka fárasztó utazásaimnak. A sziklán félúton vagyok, amikor a telefonom rezegni kezd a zsebemben.

A madár úrnő a fészkén van.

Azonban már korábban megéreztem a jelenlétét. Fentről hallom, ahogy a nevemet kiáltja, amint végigrohan a házon, hangjában színtiszta pánik és rémület vibrál, ahogy vadul dobogó szívvel kettesével szedem a lépcsőfokokat.

– Hallak, Mon Trésor – válaszolom, és megszaporázom lépteimet; mellkasom zihál, a kecses ajándék ott lapul a tenyeremben. Mindig hallani foglak téged.

Már most elszorul a torkom az érzelmektől; ahogy elhaladok a két Holló mellett, akik őrt állnak a birtok hátsó végében, biccentek nekik, és a hátsó ajtón lépek be. Beau jellegzetes farkcsóválásával üdvözöl, és hagyja, hogy megsimogassam a füle tövét. Idővel megtanultam elviselni ezt a kutyát, annak ellenére, hogy még mindig nevetséges módon a saját tulajdonának tekinti közös úrnőnket.

– Bonjour, te éhenkórász kis seggfej!

Eddigi életem összes tervezgetését tekintve ez a gondolat vált leginkább rögeszmémmé, ezt várom a leginkább, hogy szárba szökkenjen. De ha Beau itt van vele, az azt jelenti, hogy nem csupán megkapta az üzenetemet, de tökéletesen értette kettős értelmét is.

Találkozzunk a célvonalnál.

Annak ellenére, hogy sosem léptem be ebbe a házba, és nem voltam hajlandó nélküle idejönni, kevés figyelmet szentelek a környezetemnek, ahogy elhaladok a kovácsoltvas lépcsőkorlát mellett, mert pontosan tudom, hol fogok rátalálni. Az évek során több ezerszer álmodtam ezt az álmot, szívem és elmém jól ismeri az utat.

Lágy szellő kísér végig a hosszú, spanyol járólappal fedett folyosón, elhaladok a homokos textúrájú, karamellszínű falak mellett. A ház már-már kúriaméretű, de egy királynőnek tökéletesen megfelel.

Elhaladtomban kevés részlet ragadja meg a figyelmemet, mert végső célom sokkal vonzóbb számomra. Mellkasomban tűz és vágy dörömböl,  szívem olyan vadul ver, mintha most utoljára lépnék színe elé egy kéréssel. Akkor is ugyanilyen borzalmasan rettegtem. Rettegtem, hogy nem fogad vissza. Hogy elhitte hazugságaimat. Hogy én magam olyan sokáig elhittem őket, hogy meggyőztem magamat, hogy igazak.

Tizenkét évvel ezelőtt kényszerrel kiűztem az életemből. Ezáltal elveszítettem önmagamat, a célomat, életem értelmét és a kibaszott józan eszemet.

A nélküle töltött évek felében félelem, bűntudat és önostorozás volt osztályrészem.

Ma más emberként lépek elébe, mert az elveszített évek hatással voltak rám, és ezek az évek hoztak minket ide. Talán nem hitte el a hazugságaimat, de én mindig elhittem az ő igazságait, hittem a szerelmében, szíve biztos tudásában.

Mert ő mentett meg.

Az, hogy kiérdemeltem őt és a szívét, a legtöbb volt, amit elérhettem, ez a legbecsesebb kincsem.

Ezt a kincset bármilyen valamirevaló tolvaj megpróbálja majd ellopni.

Ezt a kincset sokan megpróbálták már ellopni, sikertelenül. Mert én tettem róla, hogy ne sikerüljön. Korábban soha nem dicsekedtem volna azzal, hogy elnyertem őt, hiszen olyan nagy árat fizettem érte. Korábban a bűntudat miatt képtelen lettem volna ilyen kijelentéseket tenni.

Korábban… kibaszottul fájdalmas volt.

Akkoriban önző voltam, most is az vagyok mellette, és nem is szabadkozom miatta, mert a vágy túlmutat a bűntudaton – legalábbis az esetek nagy részében.

Negyvennégy év után teljesen biztos vagyok benne, hogy ő az egyetlen dolog, aki nélkül képtelen lennék élni.

És a következő negyvennégy évben soha nem fogok mást szeretni.

Ő sokat szeretett. Egyszerűen ilyen. Ez formálta azzá, aki, de én kapzsin bántam a szívemmel, csak egyetlen tulajdonosa van. Soha semmi nem volt még csak hasonlatos sem ahhoz, amit ő kelt bennem.

Önzésem, nagyravágyásom, féltékenységem és mohóságom miatt majdnem odaveszett a jövőm, majdnem odaveszett ő is.

Mióta visszafogadott, közös időnk minden egyes percét azzal töltöttem, hogy penitenciát gyakorlok, és ennek a napnak az elérkezését vártam.

Leültem a büntetésem.

Időm lejárt, hivatalosan is szabad ember vagyok.

Pontosan ezért kell megtalálnom. Ebben. A. Kibaszott. Pillanatban.

A perzselő vágy és a mellkasomban érzett sajgás arra késztet, hogy megszaporázzam lépteimet, Beau ott kocog mellettem; láthatóan eltökélte, hogy ő ér elsőként oda hozzá, hogy előbb részesüljön gyengédségében.

– Takarodj, te dög, az este további részében az enyém!

Beau továbbra is ott táncol mellettem, nem törődik felszólításommal. Majdnem egy hónapba telt idehozatni, és újabb hat hét volt számára a karantén; csak utána érkezett meg a házba. Most úgy tűnik, máris kikiáltotta magát a ház urának.

– Menj! Most! Különben többé nem sütök neked sztéket!

Beau hegyezi a fülét, mintha felfogná fenyegetésem értelmét. Megáll, amikor én is megállok, és ott köröz a lábamnál. Csettintek, viszonozza pillantásomat, majd elballag.

A rohadék.

Amikor elérem célomat, ott találom, ahol számítottam rá, az erkélyen; hosszú, szélfútta haja az arca körül röpköd. Keze a vastag terméskő peremen nyugszik, kinéz a csillogó tengerre. Fehéret visel, a selymes anyag V alakú kivágást formáz a hátán, a teljes gerince kilátszik. Bőre aranyszínű a naptól, de a vállára tetovált finom szárnyak látványa az, amitől erekcióm támad. Szomjas tekintettel, vággyal vegyes megkönnyebbüléssel szemlélem.

A számtalan lépés közül az utolsó az volt, hogy idehoztam.

Várom, hogy megérezze közelségemet, és alig egy másodperce állok az ajtóban, amikor megérzem, hogy megfeszül a teste. Dühös, könnyes, sötétkék szemével rám pillant, és ahogy felmérem a látványt, érzelmek szorítják össze torkomat.

Olyan hosszú utat tettünk meg attól a virginiai parkolótól, ahol nem volt más tulajdonom, mint az ing a testemen, egy bocsánatkérés, mely soha nem lesz elég, és a harcias vágy, amit keltett bennem, hogy nyerjem el őt, hogy megtartsam, hogy visszaszerezzem azt, amit évekkel azelőtt elloptam.

Olyan hosszú utat tettem meg.

Olyan. Kibaszott. Hosszút.

Mintha ezer év telt volna el.

Bizonyos szempontból azóta várok… de a várakozás ezzel a pillanattal véget ér.

Másodperceken belül megteszek mindent, amit elhatároztam, hogy meg fogok tenni. De amikor elindulok az ajtótól, és rohanni kezdek felé, eszembe jut büntetésem első napja. Azalatt a pár másodperc alatt, amíg elérem, újra átélem az egészet.

„Soha nem voltam igazán őrült, kivéve azokat az alkalmakat, amikor megérintették a szívemet.”

Edgar Allan Poe

Első fejezet

Tobias

Harmincnyolc év

A pokolba is, ez az első nap!

A mellkasomat érő váratlan súlytól magamhoz térek, és a következő pillanatban arcomba csap a forró, bűzös lehelet. Kinyitom a szememet, és egy négylábú, kibaszott ördög összetéveszthetetlen árnyékával kerülök szembe.

A veszett kutya büszkén áll a mellkasomon, acsargás közben szétfröccsenő nyála államra csöpög, és ziháló ugatása a fülemben cseng.

– Psychopathe – Pszichopata, mormolom, és elhessegetem az őrjöngő francia bulldogot, aki még hevesebben ugat, amikor felemelkedem, és lesöpröm magamról. Nem túl nagy a súlya, de morgása azt jelzi, hogy hihetetlenül erős az énképe.

Ez a kis rohadék azóta morog rám, mióta tegnap beléptem a bejárati ajtón; Cecelia mindezt roppant szórakoztatónak találta.

Én nem.

Feltápászkodom, majd leülök az elsötétített szobában, tenyeremmel a mellettem lévő üres helyre csapok. Beau – ezt a nevet én nem pazaroltam volna kutyára – állkapcsát csattogtatva harap oda, ahol órákkal korábban Cecelia aludt mellettem, majd hátsó lábára ül, hevesen ugat, mindent megtesz azért, hogy kurvára utáljam.

Csupán pár óta telt el megismerkedésünk óta, és ekkor eldöntöm, hogy utálom.

Nyomaszt a Cecelia eltűnése miatti feszültség; kipillantok az ablakon, és látom, hogy még sötét van, koromsötét.

Végigsimítok az arcomon, és kezd elharapózni bennem a félelem.

Nyolc hónap után jelentem meg, megígértem neki mindent, magyarázatot, reggelit, és megfogadtam, hogy kiérdemlem őt. Ehelyett röviden körbevezetett a házban, én lezuhanyoztam, és ájult álomba merültem. Nem sokra emlékszem a megkönnyebbülés után, ami akkor öntött el, amikor beléptem az ajtón; a forró gőz úgy ellazított, hogy évek óta nem éreztem ilyet.

Sok-sok ígéretet tettem neki, és alig egy órával később egyet sem tudtam teljesíteni – kimerültségemnek köszönhetően. Most, hogy kiszállt belőlem az adrenalin, lezuhantam a mélybe; nagyot zuhantam.

Mi a szar ez, Tobias?

Levetem magamról a takarót, visszaveszem azt a ruhát, amiben megérkeztem, és felhúzom a csizmámat.

Végignézek a szobán, hátha látok valahol egy órát, és az egyik könyvespolc tetején megpillantok egy antik darabot – színarany, a tetején harangok vannak.

Hajnali négy óra.

Az időpont jelzi első napomat a pokolban.

Nem csak azt… biztos vagyok benne, hogy Cecelia is rémült.

Merde! Francba!

Abban reménykedtem, hogy átalussza majd az éjszakát, de persze sejthettem volna, hogy így lesz. A harminchat órás út miatt megszenvedtem az időeltolódást, és már azelőtt elaludtam, hogy normálisan leülhettünk volna beszélgetni; szinte kómás álomba merültem, még mielőtt megmagyarázhattam volna, hogy miért nem kerestem idáig. Eszembe jut, hogy amíg én törülköztem, Cecelia tetőtől talpig flanelpizsamát húzott. Erre a részletre azért emlékszem, mert nagyon tréfásnak találtam, hogy így tudatja velem azt, hogy nem fog a testével jutalmazni visszatérésemért. Ettől még persze a szemével szinte megbaszott akkor, amikor úgy hitte, hogy nem figyelek oda.

Biztos vagyok benne, hogy általában korán kel, hogy kinyissa a kávézót, de még mindig túl korán van, biztosan nem aludt eleget. Azonban én úgy aludtam, mint a bunda, évek óta nem aludtam ilyen jól – mert Cecelia ágyában feküdtem. Tudom, hogy ő viszont épp ezért nem pihente ki magát.

Miattam és amiatt, hogy ilyen grandiózus módon léptem be újra az életébe.

Igaz, hogy már bent vagyok a házban, Cecelia keze azonban még mindig a kilincsen van, és ha elcseszem, egy mozdulattal újra kizár. És csodálatos kezdet vár rám.

Bosszankodva felnyögök, ahogy Beau továbbra is éles hangon ugat; kutyanyelven indít területhódító háborút ellenem, míg végül én is visszaugatok.

– Putain, tais-toi! – Kussolj már, bazdmeg! – Beau azonnal elhallgat, félrehajtott fejjel, csillogó gombszemmel kérdőjelezi meg a hangomból érződő utasítás érvényességét.

– Couché! – Feküdj! – Beau gond nélkül engedelmeskedik. Az egyszerű parancsokat ismeri. Ezeket a parancsokat láthatóan franciául ismeri.

Ahogy a hegyes fülű kutya a sarkam körül ugrál, szemem hozzászokik a sötéthez. Annak ellenére, hogy alig várom, hogy újra lássam Ceceliát – bárhol is van –, önkéntelenül is kíváncsian tekintek végig  a hálószobáján. Ez a szoba sokkal másabb, mint az, amiben megismerkedtünk. Az a szoba ott, az apja otthonában, ahol manipuláltam őt, megbasztam, tönkretettem, majd elkezdtem imádni és szeretni.

Azt mondta, nem túl nagy a ház, az épület minden egyes szeglete valahogy mégis színes és inspiráló, vagy valamiféle megnyugvást nyújt.

Olyan, mintha gondosan megtervezte volna minden egyes szobáját, melyek bizonyítják jellemfejlődését, és egyfajta szentélyként is funkcionálnak. Látom, pontosan ott látom őt az összes kecses bútordarabban, a műalkotásokban, a berendezéssel kapcsolatos döntésekben.

Felkapcsolom a mozaik berakású Tiffany olvasólámpát az íróasztalán, végignézek a keménykötésű könyveken, melyek arra várnak, hogy a polcra helyezze őket, és egy halom számla mellett megpillantok pár kézírásos papírlapot; az egyik a teendőket listázza.

Hálaadásnapi ételosztás megszervezése (leadás
a Meggie’s-ben)

Csatlakozni a Kereskedelmi Kamarához

Főzőleckéket venni?

Hot jóga?

Csajos este Marissával?

Könyvklub?

Vendégül látni Mr. Jóképűt?

Megzabolázom a bennem forrongó indulatokat, és úgy döntök, nem azzal kezdem reggeli beszélgetésünket, hogy „ki a faszom az a Mr. Jóképű?”.

Megalázó helyzetem miatt minden természetes ösztönömet elfojtom, hogy megbékélhessek Ceceliával még azelőtt, hogy valamiféle birtokháborút indítanék. Háború alatt azt értem, hogy teljes fegyverzetben indulok csatába azért, hogy megbizonyosodjak róla, hogy minden elképzelhetőt megteszünk, hogy újra olyanok legyünk, mint korábban voltunk, pedig egykori énjeink az utolsó háborúnk romjai alatt hevernek.

Zavarban vagyok attól, amit megtudtam, de elindulok a konyha felé, tovább keresem. Amikor a helyiséget üresen találom, kellemetlen érzésem egyre erősebb lesz, de önkéntelenül is elvigyorodok, ahogy megpillantom a dugattyús kávéfőzőt az asztalon. És ekkor kezd el a mellkasom sajogni amiatt, hogy tulajdonképpen milyen visszás ez a helyzet.

Talán itt vagyok, vele, de nem úgy, ahogy én akarom.

A türelem kulcsfontosságú abban, hogy visszaszerezhessem őt, ugyanakkor ez az Achilles-sarkam is.

Túlságosan rég voltunk utoljára együtt. Könyörtelen évek teltek el a nap óta, hogy utoljára összeborultunk, és bevallottuk egymásnak a szerelmünket Roman hátsó udvarában; a legszörnyűbb körülmények között kellett elszakadnunk egymástól. Ezeknek a körülményeknek egy részét én hoztam létre.

Attól a ponttól, ami ott volt évekkel ezelőtt, a mostaniig, mindamellett, amit az utóbbi nyolc hónapban elviseltem, minden akadály ellenére, amin átjutottam, csak hogy idáig eljussak, eddig az ajtóig, mégis úgy érzem, megérte.

De még így is, hogy mellettem van, nem velem van. Még nem.

Amikor körülnézek a konyhában, lassan belopakodik szívembe a kétség: sehol nem találok még egy cetlit se, amit hagyott volna nekem. Egyszerűen ösztönösen érzem, hogy nincs a házban. Kinyitom a hátsó ajtót Beau miatt, és hideg fuvallat csap arcon; elönt a pánik.

Talán elutazott?

Verejték ütközik ki a homlokomon, ahogy lepillantok Napóleon-komplexusos kutyájára, akinek reggeli viselkedése ugyan megváltozott, de még mindig ugat rám. Egyértelmű, hogy gondjaink lesznek egymással, de a nagyobbik gondtól a vér dobolni kezd a halántékom mögött.

Okolhatom-e azért, ha most elutazott?

A tegnapi nap fontos lépés volt, azonban ahogy a hirtelen felbukkanásom okozta adrenalinlöket enyhült, és szembesült a valósággal, éreztem, hogy önvédelemből szép lassan, fokozatosan távolságtartó lett velem.

A verandáról figyelem Beau-t, és a kezemet melengetem. Az indián nyár csak rövid ideig szerencséltetett minket, az éjszaka folyamán megérkezett a hidegfront; úgy jött, ahogy én, különösebb figyelmeztetés nélkül. Az őszi hideg beszivárog a csontjaimba, ahogy lelépek a verandáról, és elindulok az udvarban. Amikor megpillantom Ceceliát, elönt a megkönnyebbülés. A kiskert fölött görnyed, egy ipari lámpa világítja meg azt a területet, amin dolgozik; csupán a flanelpizsama és a fekete Ugg-csizma van rajta.

Végigárad bennem a sürgető vágy, hogy megérintsem, megízleljem, megbasszam, újra megszerezzem – azonban figyelmen kívül hagyom ezt a mélyen sajgó vágyat, annak ellenére, hogy egész testem lángol tőle, és tudom, hogy ő is ugyanígy érez.

Mi ilyenek vagyunk.

Köztünk a tekintet maga a szerelem, a veszekedés a szerelem, a baszás a szerelem, és ez a mostani is, ahogy átgázolunk kollektív, egymástól mégis különböző félelmeinken, az is szerelem.

Nem volt hajlandó megengedni, hogy letagadjam ezt a tényt. Ezt a tényt elfogadtam. Ez hajt, hogy csatába induljak érte. „Akármivé is lettünk, akármilyenek is vagyunk vagy voltunk. Te elloptad a szívemet, hagytad, hogy szeresselek, és ügyeltél rá, hogy tudjam, hogy hol van az otthona.”

Ezt el kell hinnem. Hinnem kell benne. Az ő szavai jelentik számomra a motort. Igaz, hogy nyolc hónap telt el, de az út, ami oda vezetett, hogy visszajussak hozzá, egy örökkévalóságnak tűnt.

Köztünk mindennek alapja a szerelem, ahogy azt olyan merészen megfogalmazta, míg végül nem tehettem mást, kénytelen voltam teljesen szembenézni vele, és megadtam magamat az igazságnak.

Az igazság az, hogy olyan gyötrelmesen szeretem, hogy képtelen vagyok elviselni a gondolatot, hogy ezt az egészet még egy teljes napig húzzuk – basszus, egy órát sem bírok ki! Pedig ki kell bírnom. A kedvéért előkaparom magamból hozzá a türelmet.

És kevés dolgot fogok kérni tőle.

A hazafelé vezető úton úgy nézett rám, mintha idegen lennék, mintha próbálna megérteni, miközben óvakodik tőlem. Ezt a merev testtartást veszi fel most is, miközben egy kis lapáttal a földet turkálja. Támadásba lendült.

Ahogy közeledem, tudom, hogy csak idő kérdése, és megérzi jelenlétemet. Mindig megérzi, ahogy én is az övét.

Beau, a kis mohó dög ér oda elsőnek.

– Szia, kicsim! – mormolja a kutyájának; hangja rekedtes, ahogy lehúzza az összepiszkolódott kertészkedő kesztyűt, hogy végigsimítson a kutya hátán. Amikor megszólal, még csak felém sem pillant.

– A kutya keltett fel?

– Nem baj. Nagyon hideg van idekint. Hozok neked egy kabátot.

– Kösz, nem kell – húzza vissza a kesztyűjét, és újra munkához lát; oldalra hajít egy adag földet, majd felkap egy különféle magokkal teli dobozt.

– Álmodtál valamit? – tudakolom, mert tudom, hogy részben ez nyomasztja.

– Mindig álmodom, nem? – vág vissza csípősen.

Letérdelek mellé, ahogy tovább lapátolja a földet.

– Segítsek?

– Nem kell. Csinálom.

– Mondj valamit! – sürgetem, és a profilját bámulom a sárga fényben.

Csak egyre mélyebbre és mélyebbre váj a talajban – ahogy a hallgatása is –, én pedig nem akadályozom meg. Vagy ideges, vagy sértett, vagy mindkettő, és ezt akarom a legkevésbé.

Első nap, Tobias.

– Mondj valamit, Cecelia!

– Talán nem akarok. – Halkan válaszol, olyan halkan, hogy nem tudom, akarta-e, hogy meghalljam. De nem akarok fölfegyverkezni ellene. Máris győzött. Nem a mai napon fogok harcolni. A mai napon megadom magam. Kurvára hiányzott. Az évek során, és az elmúlt hónapok során néha elgondolkoztam azon, hogy talán csak képzeltem az iránta érzett vágy és sóvárgás egy részét. Ezt az elméletet abban a pillanatban dobtam sutba, amikor beléptem abba a konferenciaterembe, hogy több évnyi távollét után szembenézzek vele. Ez csak újabb hazugság volt, amit magamnak mondogattam napokon és hónapokon át, azután, hogy elküldtem. Kurvára értelmetlen vitatkozni a szerelemmel. A szerelmet nem érdeklik az érvek, akár helyesek, akár nem. A szerelmet nem érdeklik a körülmények, az sem érdekli, hogy milyen állapotba kerülsz tőle. A szerelem nyughatatlan és kíméletlen érzés, mely soha nem engedi, hogy hazudj magadnak.

Továbbra is a profilját bámulom, kétségbeesetten keresek valami jelet óceánkék szemében. A sarkamra ülök, felkészülök a számos küzdelem közül a legelsőre.

– Miért most? – tudakolja, és kivesz egy marék magot, majd a várakozó földbe helyezi. – Kivártad, amíg berendezkedtem az új életemben. Egy olyan új életben, melynek te nem vagy része. Ez egyáltalán nem rád vall. Miért?

– Muszáj volt – fújom ki hangosan a levegőt, ő pedig oldalvást pillant rám. – Bármit is mondok most, kifogásnak fog tűnni, de megvolt a magam oka, több okom is volt. És mindegyiket el fogom mondani.

Egy pillanatra abbahagyja a föld nyomkodását a magok körül.

– Hallgatlak.

– Sajnálom, hogy elaludtam. A legkevésbé ezt akartam.
Az időeltolódás az oka.

Meg sem kérdezi, hol voltam. Túlságosan is megszokta, hogy nem tud semmit. Vagy ami még rosszabb: nem is érdekli.

– Dubaiban voltam, az Exodus ügyei miatt. Vásároltunk egy vállalatot. Ez volt az utolsó lépés, amit aktív vezérigazgatóként megtettem, mert mostantól Shelly vette át a helyemet. Napokig nem aludtam. Amikor lezártam az ügyletet, egyenesen idejöttem, hozzád, és…

– Egyenesen ide, hozzám? – kacag fel gúnyosan. – Tudod mit? Igazad van, Tobias, bármit is mondasz, kifogásnak hangzik. Talán visszafekhetnél aludni.

– Hadd magyarázzam meg!

– Nem tudom, akarom-e hallani a magyarázatodat.

– Megérdemled, és kurvára hideg van itt kint. Menjünk be, és beszélgessünk!

Nem törődik a kérésemmel, és úgy folytatja a munkát, mintha meg sem hallotta volna amit mondtam.

– Nem megyek el – suttogom halkan, bár tudom, hogy semmit nem érek el vele. Nem akar meghallgatni, most nem. Felállok, és korábbi kijelentésem ellenkezőjét teszem: bemegyek a házba, és bemegyek a hálószobájába. Kiveszek egy kapucnis felsőt a komódjából, és visszamegyek hozzá; éppen akkor ürít ki egy újabb vetőmagos dobozt. Amikor felé nyújtom a vastag pulóvert, gyanakodva pillant rám.

– Nem kell.

– Cecelia, jéghideg van.

Feláll, lehúzza a kesztyűjét, kirántja a kezemből a pulóvert, majd átráncigálja a fején; az egyetemi logó élénken emlékeztet arra, hogy a négy egyetemi év alatt nem voltam mellette, sem azokon a nyarakon Franciaországban, sem pedig utána. Fájdalmasan eszembe juttatja, hogy milyen sok mindent élt át nélkülem. Annak ellenére, hogy naponta kaptam jelentést egészségügyi állapotáról, a magánéletéről pedig annyit olvastam el, amennyit képes voltam befogadni, az intim részletek nagy részét mégsem tudom. Nem bírtam elviselni, nem akartam tudni róluk, bár többször is erőt vett rajtam a kíváncsiság, és ostobára ittam magam, ami visszavetette fejlődésemet. Most itt áll előttem, gyanakvó pillantással figyel, és még így is villámok cikáznak ereimben közelségétől. Vonzalmunk szinte tapintható, a megismerkedésünk óta folyamatos köztünk a vibráló feszültség. Még a piszkossárga fényben is látom az orrán a halvány szeplőket. Maga a szimmetrikus tökéletesség, az arca formájától az állán lévő apró gödröcskéig. Megmozdulok, hogy utánanyúljak, ő pedig ellép tőlem.

Ezek már kemény ütések, és én mindegyiket megérzem. Zsebre dugom a kezemet, és a csizmámmal a helyére gördítek egy elgurult kavicsot a kis kert szélén.

– Miről álmodtál?

Az ajkába harap, és távoli tekintetét elszakítja rólam.

– Azt hiszem, ha freudi elemzést kéne adnom róla, a magyarázatom az lenne, hogy nem igazán ismerlek téged. – Ismét letérdel a földre. – Nem tudom, milyen fogkrémet használsz.

– Ezen könnyen segíthetünk. Mi történt még?

– Nem emlékszem rá.

– Hazudsz. Lefogadom, hogy az álom miatt jöttél ki ide. Mert én ismerlek téged.

Szaggatottan kifújja a levegőt.

– Ezt szeretném befejezni.

– Úgy hívják, hogy multitasking. – Ismét letérdelek, és kicsit megbököm, hogy adjon helyet nekem is. Felkapok egy másik lapátot a közeli, kavicsos ösvényen álló, régimódi szerszámosládából.

– Korán van, fáradt vagy, és nincs szükségem a segítségedre.

– Együtt leszünk. Holnap, holnapután és azután is, Cecelia.

– Csak… kicsit vonulj vissza, Tobias! – Remegő hangja mindent elárul, amit tudnom kell, ahogy feláll, és odalép egy nagy zsák virágföldhöz, majd elkezdi felém húzni. Nem segítek, mert biztos vagyok benne, hogy ha a közelébe megyek, leszúr a kis lapátjával.

Dühös. Számítottam rá, de azért fáj. Tegnap erőszakosan újra beléptem az életébe, nagyjából úgy, amikor összejöttünk, és már nem akarom, hogy ez így legyen, de a vágy nagyon erős.

Lehajtja a fejét, mintha megérezné a bennem dúló háborút, bár meg sem rezzenek.

– Nem akarok harcolni, Tobias.

– Mióta félsz ennyire a konfrontációtól?

– Nem félek. – Könnyedén felszakítja a műanyag zsákot; ez a kis kertész nagyon, de nagyon dühös. – Csak momentán nem tudok mit mondani neked.

– Hány hazugsággal fogunk kezdeni?

Sötétkék szemére jeges köd borul.

– Én itt létrehoztam egy életet. Bármilyen ideiglenesnek is tűnik, miattad nem fogom elhagyni. Még egyszer nem.

– Megértem, miért érzel így. Micsoda izgalmas élet vár itt rád! Hot jóga? Kereskedelmi Kamara? – szorul ökölbe kezem a testem mellett. Ez a vita máskor kerül napirendre.

– Persze, kutakodtál! Mennyire rád vall, hogy idejössz, és miután évekig nem voltunk együtt, egyből belemászol a magánéletembe!

– Tudtad, hogy kibe szeretsz bele.

– Ez még nem jelenti, hogy akartam is.

– Ha rólunk van szó, az idő és a különlét nem számít.
Ez most már egyértelmű.

– De igen, számít. Számít! Nekem számít. Tudom, belementem, hogy próbáljuk meg, de mégis mit gondolsz, mi fog történni? Hogy mindent ott folytatok, ahol abbahagytuk, semmit nem kérdezek, csak szétteszem a lábamat, és megnyitom előtted a szívemet? Már nem az a lány vagyok, Tobias, és már nem vagyok az a nő sem!

– Először is itt rólad van szó, úgyhogy ennél egy kicsit jobban ismerlek. Ha többé nem lennél képes arra, hogy az a nő legyél, aki megbocsát, és úgy szeret, ahogy csak te tudsz, akkor nem aludtam volna az ágyadban az éjszaka. Ami pedig a terveket illeti, nem tudom, mert még nem beszélgettünk úgy, ahogy kellene, sőt, egyetlen kibaszott tervet sem találtunk ki együtt. Most épp tárgyalunk. Mi. Volt. Az. A. Kibaszott. Álom?

– Mi más lett volna?

– Nem hagylak el. Sem ma, sem holnap, sem holnapután. Majd ha a pokol befagy. Előbb eszem egy McRibet.

Ezt kár volt mondanom.

– Szerinted ez vicces? – pillant rám haragosan, keze tiszta föld, szemében vád és harag csillog.

– Szerintem némi humorérzékkel sokkal kevésbé lesz véres ez az egész, de az arckifejezésedből ítélve nem osztod a véleményemet.

– Együtt éltél vele. – A beismerés alig több suttogásnál.

– Aliciáról álmodtál?

– Ő ismert téged. Engedted neki, hogy ismerjen. Ő tudta, milyen fogkrémet használsz. Valószínűleg ő választotta ki, milyen nyakkendőt viselj aznap. Ezeket mind engedted, hogy megtudjam.

– Ne! – ingatom a fejemet, mert nem tetszik a beszélgetés iránya. – Ne!

– Engem eldobtál, de vele együtt éltél. Én még csak nem is láthattam, hol laktál.

– De, láttad. Láttad az egyetlen helyet, amit valaha is otthonomnak tekintettem. Azt a putrit a város szélén, ami a nagynénémé volt. Az volt az otthonom Triple Fallsban. A többi helyen csak letettem a fejemet két üzleti út között. A szüleim halála óta nem volt igazi otthonom, és nem éltem együtt vele.

– Ő úgy beszélt, mintha együtt éltetek volna.

– Én pedig hagytam, hogy ezt hidd.

– Persze, hagytad – nevet fel örömtelenül.

Önkéntelenül is keserű a hangom, amikor megszólalok.

– Bagoly mondja verébnek, Cecelia. Mondd, szükséges emlékeztesselek arra, hogy egy kibaszott kétkarátos eljegyzési gyűrű volt rajtad, amikor visszaautóztál Triple Fallsba, miután elhagytad a veled együtt élő vőlegényedet? Vagy ő még mindig egy elkésett gondolat?

Nyugi, Tobias! Nyugodj le, de azonnal!

Lehunyom a szemem, rettegek, hogy meglátom ennek az éles megjegyzésnek a bizonyítékát.

– Hogy merészeled? – szólal meg alig hallható, rekedtes hangon. – Szóval az én hibám? Muszáj volt továbblépnem! Nem hagytál más választást!

– Tudom – nyelek nagyot. – Sajnálom. A féltékenység beszél belőlem. Kérdezz bármit!

Elkapja a pillantását, hallgatásától csak erősebb bennem a fájdalom.

– Beszélnünk kell erről. Elég időt fecséreltünk el, basszus!

– Többes számban?

– Na jó, csak én. Merde! – szorítom ökölbe a kezemet. – Ha vádaskodni akarsz, akkor kibírom, vádolj csak engem mindenért, oké? Ami a lakhatást illeti, nekem van egy… vagyis nekünk van egy kis lakásunk Charlotte-ban, egy társasházi lakásunk Párizsban, egy lakásunk Spanyolországban és egy kis házikónk Németországban.

– Neked és Aliciának?

– Te most szórakozol velem, bazdmeg? Nekünk, vagyis neked meg nekem. Alicia soha nem volt a jövőm része, Cecelia.

Láthatóan átgondolja a dolgot.

– És a célvonal?

Bólintok.

– Még mindig megvan. Soha nem tettem be oda a lábamat. És te meg én tulajdonképpen együtt éltünk Roman házában.

– Az nem ugyanaz. Az egész amúgy csupán illúzió volt, nem?

– Nem, nem az volt. De te most csak álmodtál. Tudom, hogy valóságnak éled meg az álmaidat, de ez csak álom volt.

– Vagy figyelmeztetés, amit komolyan kellene vennem.

Késszúrás. Mindenütt érzem. De hagyom, hogy ő nyerje ezt a csatát, meg ezer másikat is.

– Nem voltam együtt vele sokáig – ismerem be, és összerándulok amikor látom, hogy mit sem ért.

– Velem sem, ha már számolni akarsz, és ha együttjárásnak akarod nevezni.

– Ami köztünk volt, nem együttjárás volt; ne próbáld lekicsinyelni azt, ami idáig elhozott minket. Egymásba szerettünk, és ez tönkretett minket és körülöttünk mindenki mást is, addig a pontig, hogy életek mentek tönkre, beleértve a sajátunkat is. És ezért én vagyok a hibás. De most itt vagyunk, és még mindig szeretjük egymást, most még jobban, mert már pontosan tudjuk, hogy mit veszítettünk el. Nem egy nap alatt fogunk túllépni mindazon, amit mondtam és tettem, a hazugságaimon, vagy mindazon, amin át kell verekedni magunkat. De én elismerem mindazt, amit elhibáztam, úgy, ahogy kértél, ahogy szerinted kell, ahogy szerintem kell. És reménykedem, hogy megkérdezed tőlem azt, amit meg kell kérdezned, hogy elismerhessem a hibáimat, és ne fecséreljünk el még több időt.

A sarkára ül, és a földet nézi.

– Jól van. Akkor kezdjük azzal, amit ígértél. Az igazsággal. Miért most jöttél vissza?

– Nagyrészt köze van azokhoz a tervekhez, amiket húsz éve indítottam el, főleg Tyler pozíciójához a Fehér Házban. Nem számítottam arra, hogy ilyen kibaszott hosszú ideig fog tartani, és minél tovább húzódott, annál biztosabb voltam, hogy minden mást abba kell hagynom, hogy ezt rendesen végigcsinálhassam. Komoly vizsgálatnak vetettem alá azt a kevés bizalmasomat, aki volt, hogy átvegyék Seantól a feladatokat, hogy te meg én… – tehetetlenül felnyögök. – A legkevésbé azt akartam, hogy utánad jöjjek, majd sarkon forduljak és elmenjek akkor, amikor éppen átbeszéljük a dolgainkat… – Elönt a düh a gondolattól, hogy micsoda poklot éltem át a távozása után. – És te hét kibaszott hétre eltűntél, mire végre megtaláltalak!

– Jó okom volt rá.

– Hét héten át nem voltam eszemnél, mert egyetlen nyomot sem hagytál magad után! – Ökölbe szorítom kezemet a combomon, hogy fékezzem dühömet. – Erre gondosan ügyeltél.

– Készpénz – magyarázza. – Készpénzzel sok mindent el lehet érni, ahogy azt te is tudod. Ezért van az, hogy ez a ház és az étterem jogilag anyám nevén van. – Abbahagyja az ásást. – Talán nem akartam, hogy megtalálj.

– Félőrült voltam az aggodalomtól.

– Már nem voltam a tiéd, úgyhogy felesleges volt az aggodalom. Erre gondosan ügyeltél.

– Mindig is az enyém voltál. Tizenegy éves korod óta óvón figyellek, Cecelia, bármit is éreztem irántad. Talán megérdemeltem azt a poklot, amikor heteken át nem tudtam rólad semmit, de az életedben egyetlen nap sem lesz, amikor nem állsz a védelmem alatt. Egyszer már cserben hagytalak, és mindent megteszek, ami hatalmamban áll, hogy ez soha többé ne történjen meg. Hidd el nekem: addigra, mikor tegnap megérkeztem, mindent megtettem, hogy ne legyen senkid, csak én, aki eljöhet érted.

Második fejezet

Tobias

Cecelia arcából kifut a vér.

– Ez meg mit jelentsen?

– Pontosan azt, amit szerinted jelent. Újabb ok, amiért olyan sokáig tartott, hogy utánad jöjjek. Amellett, hogy száz dolgot elindítottam azért, hogy itt lehessek, kénytelen voltam felkutatni pár embert, és el is kellett temetnem őket. – Egyetlenegy emberre összpontosítottam, Roman régi üzlettársára, arra a rohadékra, aki odaküldte Miamit, és aki miatt az összetűzésből vérfürdő lett.

Szája elnyílik, tágra nyílt szemmel, hitetlenkedve bámul rám.

– Jerry? Megkerested?

Bólintok, és észreveszem, ahogy összerezzen.

– Tobias, mit műveltél?

– Gondoskodtam róla, hogy soha többé ne jelentsen fenyegetést számodra.

– Azt mondtad, megbízol bennem.

– Benned megbízom. Benne nem. Nála nem létezik korruptabb ember. Már érett neki egy visszavágás. Én magam tettem róla. Szoros megfigyelés alá vontam a levelezését és a telefonhívásait is. Mindig is fenyegetést jelentett rád nézve. Ha akkor intéztem volna el, amikor kellett volna – megköszörülöm a torkomat, hogy ne mondjam ki –, akkor sokkal hamarabb vége lett volna.

Kutató pillantást vet rám.

– Ezt hogy érted?

Még ne! Még nem tartunk ott, Tobias. Csak szép lassan!

– Mielőtt eltemettem, vallott nekem. Ő volt az, aki odaküldte Miamit. Szeretnéd hallani a részleteket?

Nagyot nyel, és elkapja a tekintetét.

– Nem.

– Soha többé nem tűnsz el előlem. – Pillantása azt jelzi, hogy fényévekre van tőlem, majd végül visszanéz rám; első vallomásom súlya ott ül a tekintetében.

Igyekszem nyugodtan megszólalni, szeretném, ha a dühe ellenére is hallaná, amit mondok. Hogy tudja, mi vár rá arra az esetre, ha netán megtörténne.

– Bárkit megölök, aki fenyegetést jelent rád nézve. Bárkit. Kinyírom az illetőt, Cecelia. Nem fogok habozni, és nem lesz bűntudatom miatta.

Az ajkába harap, végigpillant rajtam, majd figyelme ismét a virágágyás felé fordul. Leguggolok mellé, ahogy a szél meglebegteti a haját a vállán, én pedig kisimítom az arcából a többi tincset.

– Ez megijeszt?

– Nem.

– Mivel ismersz engem. Nem vagyunk idegenek, Cecelia. Távolról sem.

Ezzel nem száll vitába.

– Akkor is, mostanra már tudhatnád. Nem szeretem, ha parancsolgatnak nekem.

– Ebben a kérdésben magasról teszek rá. Büntess, de soha ne ezzel! Ne menekülj el a védelmem elől! Megígértetem majd veled egy napon, és nyugodtan tartogasd egy másik vitára, ami inkább előbb történjen meg, mint utóbb. Nem kockáztathatom, hogy… – Ellenállok a kísértésnek, hogy felkapjam a földről, jól megrázzam, hogy észre térítsem, és követeljem, hogy azonnal ígérje meg, de ennél több eszem van. Önző vágyam, saját érzéseim követelik ezt. Ezektől eltekintve ezt a nőt lehetetlen megzabolázni. Részben ezért is vonzódom hozzá annyira, még akkor is, ha ez pokolian megrémít.

Rövid csend áll be.

– Akkor hogyan találtál rám?

– Sean. Végig tudta, hogy hol voltál. Miután minden forrást kimerítettem, végül hozzá fordultam segítségért. Már várta.

Látom a pillanatot, amikor összeáll benne a kép.

– Nyomkövető van a Camarón.

– Sean azelőtt helyezte bele, mielőtt neked ajándékozta. Az emberei követtek, és azóta, hogy megérkeztél ide, két rendőr folyamatosan figyel téged. Sean tudta, hogy majd’ megbolondulok, de azt akarta, hogy végre észre térjek. Amikor segítséget kértem tőle, rájöttem, hogy kamuzott, és amikor elmeséltem neki a tervemet, az öntelt rohadék végre véget vetett a szenvedéseimnek.

– Miféle tervedet?

– Téged.

Megborzong a kapucnis pulcsiban.

– Menjünk be, beszélgessünk odabent! Már kék az ajkad a hidegtől.

– Nem kell – köszörüli meg a torkát, és letörli a kesztyűről a földet. – Ti rohadékok… még akkor sem voltatok képesek elhinni, hogy tudok vigyázni magamra, amikor megtettem, amit kértetek, és megőriztem a titkaitokat!

– Sean őszintén adta az ajándékot, Cecelia. Dom azt akarta volna, hogy a tiéd legyen, de bárhogy is alakul ez az egész kettőnk között, mi mindig meg fogunk védeni. Mindig. Ez nem vita tárgya.

– Igazán? És tőled ki fog megvédeni?

Igazi jobbegyenes.

Nagyot nyelek.

– Tőlem nem kell megvédeni. A könyörületedre bízom magam.

– Meddig?

Még mindig ott guggolok mellette, de most hüvelykujjamat az álla alá helyezem, és magam felé fordítom a fejét.

– Benne vagyok, Cecelia. Bármit megtennék, hogy visszaforgassam az idő kerekét, hogy megváltoztassak bizonyos dolgokat, amiket tettem. Hogy az az ember legyek, akire szükséged van, de ez soha nem volt olyan egyszerű, hogy csak megadjam magam annak, amit irántad érzek. És most sem sokkal könnyebb. Az után, ami történt, azok után, amiken keresztülmentél, kénytelen voltam engedélyezni neked az esélyt a normális életre, hogy megmenekülj ettől. – Amikor felemelem az állát, látom, hogy elmélyülten figyel. – És a külön töltött években te elkezdtél egy másik életet élni. Távol tartottad magad tőlem. Szándékosan nem jöttél vissza Triple Fallsba, még azzal az ürüggyel sem, hogy apád meghalt.  Egyetemre mentél, diplomáztál, eljegyeztek, hogy egy másik férfi felesége légy. Gyűrű volt az ujjadon. Mikor visszajöttél, el akartad adni a vállalatot. Minden kötelékedet eltépted, mindent, ami Triple Fallshoz kötött, ami hozzám kötött. Kénytelen voltam tiszteletben tartani a döntésedet. Láttam, hogy éled világodat. Legalábbis eleinte ezt gondoltam.

– És utána?

– Ezt már egyszer elmagyaráztam. Számos ok felhalmozódása vezetett el idáig, különösen pedig egyetlen ok, és mindent elmondok majd, de… – a fejemet ingatom – de időre van szükségem. Nem sok időre, de esküszöm, mindent elmondok.

– Azt képzeled, nem tudom elviselni?

– Szerintem te bármit elviselsz – mondom őszintén. – Egyszerűen túlságosan sok lenne egyszerre. Nem aludtál szinte semmit. Szerintem nem is ettél.

Feláll, és lesöpri a piszkot a pizsamájáról, én pedig előrelépek, ő azonban hátrál, és felszegi a fejét.

– Ne!

– Miért? Mert pontosan tudod, mi lesz a vége, abban a pillanatban, hogy engeded, hogy megérintselek?

– A szerelem és a szex semmit nem old meg. Emlékszel?

Végigszántok a hajamon, ő karba teszi a kezét, szemében egyértelmű elégedettség ül. Teljes mértékben arra számít, hogy egy adott ponton feladom. Ez a fejlődés szöges ellentéte, és ennek hangot is ad.

– Máris feladod?

– Hagyd abba! – csattanok fel. – Az csak egy álom volt. Semmit nem számított az, amit tegnap bevallottam?

– Nem, és igen, csak… – dörzsöli meg piros orrát – te nem tartozol ide.

– Akkor hol képzelsz el engem?

– Még egy nyomorult bőröndöt sem hoztál! – szorul keze ökölbe a csípőjén. – Hol szálltál meg? Hol vannak a cuccaid, Tobias?

– Egy teherautón, és a sofőr várja az utasításaimat. A ruháim fele öltöny, amit a közeljövőben nem tervezek fölvenni.
És lakni itt lakom. Ahol az otthonod van. Ezt tegnap egyértelművé tettem. Tudom, hogy nem folytathatjuk ott, ahol abbahagytuk – lépek előre, és ő megint hátralép, ismét kezdődik a tangó; arca mint egy sebzett állaté.

– Te magányos vagy itt, Cecelia. Ennek én vagyok az oka. Ismét miattam vagy magányos. Azt hiszed, nem tudom? Feladtad értem a kibaszott életedet, ezért én ugyanezt tettem.
Az egyetlen dolgot tettem, amit tehettem, mert azt akartam, hogy amikor megjelenek itt, komolyan vegyél, és ne legyen más tulajdonom, csak az, ami rajtam van.

Alsó ajkába harap, pillantása végigsiklik a testemen.

– Lemondtam az egyetlen életről, amit több mint húsz éve élek, és szinte mindenről, amihez közöm volt, hogy idejöjjek, és esélyt kapjak arra, hogy újra veled legyek.

– A ruháidról mondtál le.

– Az irányításról mondtam le – vágok vissza. – Amiről egy magamfajta férfinak a legnehezebb lemondani. – Előrelépek, és most nem lép hátra. Tenyerembe fogom az arcát, orcája jéghideg. – Mert ezt akarom, minden másnál jobban akarom. Ezt akarom, téged, kettőnket.

– Csak… – megragadja a csuklómat, hogy elhúzza. – Menj vissza az ágyba! Gondolkodnom kell.

– Nem!

– Tobias…

– Bassza meg, nem! Nem adok neked esélyt arra, hogy újabb indokokat találj ki, miért tarts haragot velem! – hajolok oda hozzá. – Ami neked fáj, nekem is fáj. Sőt, még jobban.

– Ma nem. – Lesüti a szemét, és a fejét ingatja, majd ellép mellettem, és a ház felé indul. Ekkor elpattan bennem a húr, odarohanok hozzá, és a karomba kapom.

– Tegyél le!

– Nem! – mormolom, és a nyakába fúrom a fejemet, beszívom az illatát; olyan megnyugtató ez az illat, a hazatérést jelenti. De ez a nyugalom rövid életű, mert érzem, hogy megfeszül a karomban.

Lehajolok, hogy megcsókoljam, de ő elfordítja a fejét.

– Nézz rám, kérlek! – sürgetem.

– Annyira gyűlöllek! – suttogja.

– Tudom.

A szemembe néz, majd pillantása az ajkamra siklik.

– Plus rien ne nous séparera. Jamais. – Soha semmi nem fog közénk állni. Soha.

Láthatóan kimerült, mert én kimerítettem, fejét a vállamra hajtja, én pedig beviszem a házba. Beau szorosan a nyomomban van, amíg be nem rúgom az orra előtt a hálószoba ajtaját.

– Ne a kutyámon éld ki a tehetetlenségedet! – dorgál meg, ahogy bemegyek a fürdőszobába, és gyengéden odaállítom a zuhany elé.

– Aludtál egyáltalán valamennyit? – tudakolom, ahogy megnyitom a vizet.

Ernyedten áll, és nem válaszol.

– Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott. – Lassan lehúzom a kapucnis pulóvert a fején keresztül a pizsamafelsővel együtt, majd gyengéden kihúzom a hajából a hajgumit. Haja súlyosan a vállára omlik, és a látványtól erekcióm lesz.

Kialvatlan, döbbent, láthatóan legyőzött, és ezt gyűlölöm. Azt akarom, hogy küzdjön, de ezt a meccset lefújták. És mindez az én hibám.

– Úgy kellett idejönnöm hozzád, Cecelia, hogy harcra kész vagyok. Muszáj volt. Túl sok ember függ tőlem. Túl sok mindennel foglalkoztam egyszerre. Muszáj volt kitalálnom a kilépési stratégiámat, és össze kellett szednem magam. Megígérem, hogy valahogyan megértetem veled.

– Kétlem.

– Azok a hazugságok, amiket mondtam, amikor olyan keményen küzdöttél ellenem, azok voltak az utolsó hazugságaim – mormolom, és csókot nyomok a halántékára, ahogy kikapcsolom a melltartóját. Nem bírok magammal, lehajolok, és számba veszem egyik mellbimbóját, kezével azonnal a hajamba túr, ahogy nagy ellenállással megragad, és elakad a lélegzete.

Küzdök ellene, a másik bimbót veszem a számba és megszívom, nyelvem ott táncol a selymes bőrön, majd belenézek a szemébe. Mellkasa zihál, kapkodva veszi a levegőt, ahogy figyel; kiéhezett, de haragos.

– Szükségem van rád – suttogom, majd a fél mellét a számba veszem, amitől halk kiáltás tör fel belőle. Amikor elengedem, a mellkasa csillog, teste elernyed, ahogy szilárdan egy helyben tartom. – Szükségem van rád, Cecelia. Szükségem van arra, hogy elélvezz. Szükségem van arra, hogy érezzem, ahogy összeszorulsz a farkam körül. Szükségem van arra, hogy halljam a nevemet az ajkadról. De rád még nagyobb szükségem van.

Letérdelek, lehúzom a pizsamanadrágját, majd a bugyiját is, és a földre ejtem. Szemmagasságban vagyok a puncijával, rányomom az ajkamat, beszívom az illatát, farkam lüktet, könyörög, hogy végre kiszabadítsam.

Képtelen vagyok ellenállni vágyamnak, hogy megízleljem, végigfuttatom nyelvemet a nyíláson, ő körmét a fejbőrömbe vájja, és hörögve felnyög. Élvezem az égő fájdalmat, amit okoz, mert küzd, de közel sem elég hevesen. Elhúzódom, és felnézek rá. Pillantása kék szikrát vet.

Egyikünk sem tud vonzalmunk ellen küzdeni, soha nem is voltunk rá képesek, bármennyire is haragudtunk egymásra. De ahhoz, hogy cselekedjek, többre van szükségem, mint a megadására.

Felállok, végigfuttatom hüvelykujjamat az állán, majd futólag megcsókolom. Remeg a vágytól. Kérdő tekintetet villant rám, de ajka nem nyílik szólásra, nem kéri azt, amire szüksége van, és kész gyötrelem elhúzódni tőle.

– Zuhanyozz le! Készítek reggelit. És beszélgetünk.

Bólint, pillantása elveszíti fókuszát, egy másik időbe süllyed – egy olyan időbe, amikor kétségtelenül fájdalmat okoztam neki, hiszen mindig is azt tettem vele.

– Senki nem gyűlöl engem jobban azért, amit veled tettem, mint saját magam – ismerem be, majd elengedem, és otthagyom a párás fürdőszobában.

Mióta kijött a zuhany alól, gépies mozdulatokkal csinál mindent; révetegen kortyolgatja a kávéját, és a szalonnáját Beau-nak adja. Nem így képzeltem el a közös reggelinket.
De túlságosan is hiú reményeim voltak.

– Kérdezz bármit! – sürgetem a négyszemélyes étkezőpult mellől. Beleharap a bundás kenyerébe, és kiissza a kávéját, még mielőtt én az első falatot a számba helyezném.

Összetalálkozik a pillatásunk, ahogy köhögve nyelem le az ételt, ajkán pedig halvány mosoly játszik.

– Putain! – Bassza meg! Elveszem a tányérját, és a sajátomat is, és odaviszem a mosogatóhoz, míg folyamatosan a torkomat köszörülöm.

Némileg vidáman szólal meg mögülem.

– Becsületes kísérlet volt.

– Soha nem sütöttem fahéjjal. – Az elégett kenyeret a konyhai szemetesbe söpröm, és lezárom. A szék csikorgása azt jelzi, amire számítottam. Elzárom a vizet, megfordulok, és megragadom magam mögött a pultot.

– Nem tudsz szabadnapot kivenni?

Lassan a fejét ingatja, én pedig elfogadom a hazugságot.

– Jól van, akkor adj nekem egy kis időt!

– Tessék? – ráncolja a homlokát, telt ajka kelletlen mosolyra torzul; ezzel az erővel akár mellkason is döfhetett volna.

– Veled jövök.

– A kávézómba?

– Kölcsön kell kérnem a Camarót.

– Hová mész?

– Szükségem van pár holmira.

A pulton heverő kulcs felé biccent, és felkapja a táskáját.

– Odakint leszek. Majd zárj be!

Lehajol, hogy megsimogassa Beau-t, színpadias csókot cuppant rá, és én azonnal féltékeny leszek.

Harmadik fejezet

Tobias

Tizenegy év

Amikor becsapódik a bejárati ajtó, az órára pillantok, és Delphine egy másodperc múlva lekapcsolja a zenét. Az üveg és a pohár koccanása azt súgja, hogy nem fog iskolába vinni minket néhány óra múlva, ami azt jelenti, hogy az én feladatom ügyelni arra, hogy oda is érjünk. Ha lógunk, akkor csak górcső alá vesznek minket, és nincs szükségünk a gyámügyre, főleg így, hogy a ház ilyen állapotban van. És ismét én vagyok az, akinek ki kell takarítani. Alig pár hónap telt el a szüleink halála óta, és ez volt életem legszörnyűbb időszaka. Dom egy cseppet sincs jobban. A boldog gyermek, aki valaha volt, teljesen eltűnt, és ez a nagynénénk közönyének és kegyetlenségének köszönhető. Delphine-ben nincs meg az anyai ösztön szikrája sem, és naponta világossá teszi előttünk, hogy olyan kötelességet jelentünk számára, amit soha nem akart. De ha a kívülállók gyanítani kezdik, hogy nem képes ellátni a szülői feladatokat – márpedig nem képes –, akkor elvesznek tőle, és azt nem fogom hagyni. Nem hagyom, hogy elválasszanak az öcsémtől.

Úgy döntök, alszom még egy kicsit, és átállítom az olcsó vekkert abban a reményben, hogy az elem nem most fog lemerülni. Már épp elhelyezkedem a matracon, amikor meghallom az öcsém fojtott zokogásának félreismerhetetlen hangját. Letolom magamról szúrós, vékony takarómat, és belépek Dominic szobájába; hason fekszik az ágyán. Fejét a párnába fúrja, hogy elfojtsa a zokogást, de a válla rázkódik. Felkattintom a műanyag lámpát, leülök a dupla ágy szélére, és Dom megmerevedik; félelem ül a szemében, de aztán rájön, hogy csak én vagyok.

– Semmi baj, Dom. Elmentek. Vége a bulinak. Aludj vissza! – karolom át a vállát, és vékony pizsamafelsőjén át érzem, hogy tüzel a bőre. Megfordítom, felhúzom a felsőjét, és látom, hogy tiszta bárányhimlős pötty a teste.

Dom rettegve bámul le a mellkasára és a hasára.

– Nem csináltam semmit.

– Nem a te hibád. Bárányhimlős vagy.

– Meg fogok halni, mint mama és papa?

Elszorul a szívem, dühömben a fogamat csikorgatom.

– Nem. Egy ideig viszketni fog, de a bárányhimlőt mindenki csak egyszer kapja el.

– Neked is volt?

– Igen, és csak keményebb lettem tőle. Reggel majd hozok gyógyszert, hogy ne viszkessen annyira.

Kivágódik az ajtó, és Delphine gyanakodva méreget minket.

– Ti meg miért vagytok ébren?

Égnek emelem a tekintetemet.

– Hogy tudnánk aludni abban a zajban?

– Az a felnőttek dolga. Aludjatok vissza!

– Láza van és bárányhimlős. – Delphine óvatosan pillant Dominicre, én pedig felhúzom a felsőjét, hogy lássa. – Nem mehet iskolába. Hazaküldenék.

– Nem tudok itthon maradni – fújtat Delphine. – Nem engedhetjük meg magunknak.

– Akkor majd itthon maradok én – válaszolok. – Nem maradhat itthon egyedül és betegen.

– Nem hiányozhatsz a suliból.

– Nem hagyom itt. És punktum! – Papa mindig ezt mondta, amikor lezárt egy vitát, és remélem, hogy az én számból is ugyanolyan hatásosan hangzik.

Delphine haragos pillantást vet ránk, majd megfordul, és becsapja maga mögött az ajtót.

– Utálom – suttogja Dominic, attól tartva, hogy Delphine meghall minket.

– Nem fogunk örökké itt lakni.

– Kidobta a kisautóimat, mert rálépett az egyikre.

– Mondtam, hogy szedd össze őket. Majd hozok párat.

– Nincs is pénzed.

– Az hadd legyen az én gondom! – Majd csórok még egy húszast Delphine táskájából. Az esetek felében fogalma sincs arról, mennyi pénz van nála, és túlságosan részeg ahhoz, hogy észrevegye, hogy valamennyi hiányzik. Tenyeremet ismét Dom nyakára nyomom, és felállok. Lángol a teste.

– Most hová mész?

– Keresek valami gyógyszert, hogy levigyük a lázadat.

– De visszajössz?

– Mindjárt.

Átvágok a folyosón, Delphine szobája felé, de ismerős szipogás állít meg. Bekukkantok, és látom, hogy Delphine szeme vöröslik, ahogy az ágyára kiterített képeket nézi – a képek őt és a férjét ábrázolják, aki pár hónappal mama és papa halála előtt hagyta el őt. Delphine ujjai végigfutnak a fotókon, majd megérzi jelenlétemet, és rám emeli ellenséges tekintetét.

– Nem akarok anya lenni.

– Akkor ne legyél! Majd én megetetem. Megfürdetem. Elkísérem a suliba. De ne nyúlj hozzá, ne kiabálj rá! Majd én mindent megcsinálok.

Delphine felhorkan.

– Még csak gyerek vagy.

– Plus adulte que toi. – Mégis felnőttebb vagyok nálad.

– Surveille ton langage, petit con. – Vigyázz a szádra, te kis szarjankó!

Szeretnék kiszállni az újabb értelmetlen vitából, ezért tempót váltok.

– Kell egy kis Tylenol a lázára.

Delphine kihúzza az éjjeliszekrény fiókját, és kivesz egy porral teli tasakot – ezt szokta a nyelvére helyezni minden reggel a másnaposság miatt. Bizonytalanul méricskélem.

– Mi van benne?

– Ugyanaz, mint a Tylenolban. Csak gyorsabban hat. Tedd bele valami gyümölcslébe!

– Nincs itthon gyümölcslé.

Delphine felsóhajt, összeszedi a fotókat a matracáról, majd gondosan visszahelyezi őket az éjjeliszekrényen álló régi szivarkás dobozba.

Odalépek a szekrényhez, kiveszem a tárcáját a táskájából, és kihúzok egy húszast.

– Te meg mi a francot csinálsz?

– Veszek neki gyógyszert, és új kisautót, hogy legyen mivel játszania, amíg beteg – hangom szinte kihívón cseng, várom, hogy tiltakozzon. Erre a harcra készen állok.

Delphine szóra nyitja a száját, hogy vitatkozzon, de végül visszadől a matracra.

– Jó, nekem mindegy.

– Amúgy sem kellenél nekünk anyának. – Összegyűröm a bankjegyet, és visszadobom a tárcát a táskájába. – Addig csak tartsd magad távol tőle! Majd én ápolom.

– Jól van, na! Zárd be az ajtót! – emeli égnek a tekintetét Delphine, majd lekapcsolja a lámpát, így mindketten koromsötétben maradunk. Másodpercek múlva úgyis kiütve fekszik. Tapogatózva próbálok kijutni a szobából, Dominic lámpájának gyenge fényénél tájékozódom a folyosón, a konyha felé tartok, hogy vizet hozzak. A tasak felét a pohárba öntöm, és megkavarom, mialatt kibámulok a teliholdra; egy csótány szalad át az ablaküvegen. A gyógyszerrel a kezemben visszamegyek Dominichez, akin csak az alsónadrágja van, és vadul vakarja a karját.

– Vedd vissza a pizsamát, úgy majd nem vakaródzol!

– De muszáj vakarnom.

– Nem szabad! Csak rosszabb lesz, és megmarad a helye.

Dominic keze megáll, és felnyög, ahogy visszaveszi a pizsamáját. A pizsama túl kicsi rá. Még most is emlékszem a napra, amikor mamával hazahoztuk egy bevásárlókörút után. Én választottam ki. Nem olyan régen még itt voltak, még éltek.

Dominic összehúzott szemmel vizslatja a poharat.

– Ettől erősebb leszek?

– Igen. Valahányszor megbetegszel, a tested rájön arra, hogy miként tud még erősebbé tenni, hogy legközelebb ne legyél beteg. Megtalálja a felelőst, és antitesteket hoz létre, hogy megküzdjenek vele.

– Mi az a felelős?

– Az oka annak, hogy beteg vagy.

– Mi az az unti test?

– Antitest. Az antitest ott van benned. Az antitestek hadsereget alkotnak, hogy segítsenek megküzdeni a betegséggel.

– Ezeket te honnan tudod? – tudakolja Dom, és úgy hajtja oldalt a fejét, ahogy papa is.

– Olvasok könyveket. A könyvektől okosabb leszel.

– Akkor én is könyveket fogok olvasni – jelenti ki Dom –, sok-sok könyvet. És erősebb leszek. És okos, és soha többé senki nem lesz gonosz velem.

– Jól van. Idd meg!

Nagyot kortyol belőle, majd elfintorodik.

– Nem kell!

– Gyógyszer van benne. Meg kell innod.

– Fúj!

– Idd meg, Dom! Holnap veszek neked finomabb gyógyszert.

Nem sokkal azután, hogy megissza, elalszik, és miután megérzem a bőrén, hogy lejjebb ment a láza, én is elbóbiskolok.

Amikor pár óra múlva csapódik a bejárati ajtó, felébredek; a fal és Dom matraca között fekszem. Gyengéden megrázom, hogy ébredjen fel.

– Elmegyek a boltba. Nehogy kiszállj az ágyból, amíg vissza nem jövök!

– Alszom – nyafog Dominic.

– Ha felébredsz, kimész pisilni, és rögtön visszabújsz az ágyba! Máskülönben ne menj ki ebből a szobából, amíg vissza nem érek, és senkinek ne nyiss ajtót!

– Alszom.

– Ígérd meg!

– Megígérem, jó – fújja fel az arcát, és a fejére húzza a takarót.

Elszorul a gyomrom, de bezárom magam mögött az ajtót. Elindulok, majd megfordulok, visszasietek a verandára, és elfordítom a zárban a kulcsot. Egyszer, kétszer, háromszor.

Elégedett vagyok magammal, és rohanni kezdek a kocsifeljárón át a gyógyszertár felé. Nem vagyok messze a háztól, amikor észreveszem a korábban a házunkkal szemben parkoló szedánt, ahogy lassan odaaraszol mellém. Megtorpanok, megfordulok, ahogy az autó lelassít, majd megáll. Készen állok arra, hogy szembeszálljak a sofőrrel, de meglepetten látom, hogy a vezetőülésen egy nő ül. Rám pillant, majd lehúzza az ablakot; szeme duzzadt és vörös.

– Szia! Ne haragudj, ha megijesztettelek! Figyelj, elvigyelek?

– Nem – nyögöm ki nagy nehezen, majd sarkon fordulok, és rohanok tovább.

Pár pillanatig némán jön mögöttem, és ismét megszólal.

– Nem akarlak bántani.

– Nem kell elvinni, de kösz. – Továbbra is egyenesen előre bámulok, izzadság folyik a szemembe. Az éjszakai futások alatt megedződtem, jó állóképességem lett, mióta eljárok arra a helyre, amit a szüleim halála éjjelén fedeztem fel, de ma pokoli a hőség, és a pólóm már így is csatakos.

– A belvárosba megyek, ha épp oda tartasz. Örülnék a társaságnak.

Bosszankodva megállok, és a lány felé pillantok. Csinos, nem tűnik sokkal idősebbnek nálam. Amikor végre odalépek a kocsihoz, akkor pillantom meg a nagy pocakját a kormány mögött. Ez a lány terhes, nagyon terhes, és valami azt súgja legbelül, hogy ártalmatlan.

– Kicsit fiatal vagy még ahhoz, hogy egyedül mászkálj, nem?

– Pár hónap múlva tizenkét éves leszek, és te meg minek követsz gyerekeket, és minek ajánlod fel, hogy elviszel?

A lány tétován rám mosolyog.

– Biztosan megijesztettelek, de nem állt szándékomban. Csak átutazóban vagyok itt, és amikor megláttalak, arra gondoltam, felajánlom, hogy elviszlek. Nagyon meleg van ma.

– Ismeri Perkinséket?

– Perkinséket?

– Az ő feljárójukon állt – teszem karba a kezemet.

– Ja, igen. Nem. Muszáj volt valahol megfordulnom. Te merrefelé mész?

– Az öcsém beteg. Gyógyszerre van szüksége.

Ahogy megszólal, megremeg az álla.

– Komoly a baj?

– Nem. Csak bárányhimlős.

– Ugorj be! Elviszlek. Hidd el, nem jelentek rád fenyegetést!

Megragadom a kocsiajtót, habozom, és lepillantok az előttem kanyargó útra, majd visszanézek a házra. Háromszor is rázártam. Dominic alszik, de meddig? Pár nappal ezelőtt már félúton voltam a titkos helyemre, és hirtelen nem emlékeztem rá, hogy bezártam-e az ajtót. Hazáig futottam, a szívem végig a torkomban dobogott a rettegéstől, mert bizonytalan voltam. Hármat kattan a zár, háromszor rántom meg a kilincset. Háromszor ellenőrzöm Dominicet, mielőtt elmegyek. Csak így lehetek biztos benne.

– Vissza kell mennem hozzá.

– Gyorsan megjárjuk – ígéri a lány.

Megint visszanézek a házra, izzadság csorog le a halántékomon. El sem tudom képzelni, hogy ez a lány ártani akar nekem.

Bassza meg!

Beszállok, és bekötöm a biztonsági övet. A kocsi régebbi modell, kissé viharvert is, de működik a légkondi, amiért nagyon hálás vagyok. Felém fordítja a szellőzőt, és az izzadság elkezd megszáradni a bőrömön.

– Kitennél a gyógyszertárnál, kérlek?

– Persze.

Minél tovább ülök mellette, annál inkább megnyugszom.
Ez a lány hatalmas, alig van egy kis hely a pocakja és a kormánykerék között.

– Az a ti házatok?

– A nagynénémé. Egy ideig nála lakunk.

– Szerettek ott lakni?

Vállat vonok, hátha abból azt szűri le, hogy „okés a szitu”, de az igazság az, hogy kurvára utálok ott élni, és Delphine-t is szinte gyűlölöm.

– És a nagynénéd, ti a… – A lány remegő hangon szólal meg, amitől kényelmetlenül érzem magam. Belenézek az anyósülés melletti visszapillantó tükörbe.

Háromszor. Háromszor rázártad.

– Szóval az öcséd…

– Dominic.

– Dominic – nyel nagyot a lány. – N-nagy fájdalmai vannak?

Feléje pillantok, és úgy néz vissza rám mintha félne tőlem, félne attól, hogy mit fogok mondani.

– Nem lesz semmi baja. Ennyi idősen nekem is volt. Mindenkinek volt már, neked is?

– Nem, nekem nem volt. Biztos akkor leszek beteg, amikor a babám is. Amúgy jobb fiatalon elkapni. Az egyik csecsemőápolásos könyvben olvastam.

– Fiú lesz vagy lány? – Még életemben nem vettem részt ilyen fura beszélgetésben. Fogalmam sincs, ki ez a nő, vagy miért visz el, de a légkondi miatt nem is érdekel.

– Lány. Arra gondoltam, hogy Leann lesz a neve.

Elfintorodom, és a lány észreveszi. Halkan felnevet.

– Nem tetszik, mi? Tudod, anyámat is így hívják.

– Bocs! – Visszanézek a ház felé, és drukkolok, hogy Dominic aludjon tovább.

– Semmi baj. Még nem döntöttem el. Talán ez lesz a második keresztneve.

Amikor pár perc múlva megáll a gyógyszertár előtt, kezemet az ajtónyitóra teszem, és odafordulok hozzá.

– Köszönöm, hogy elhoztál!

– Nem baj, ha veled jövök? Segítek megkeresni, amire szükséged van.

Összevonom a szemöldökömet.

– Éppenséggel ráérek – mondja halkan.

– Hát… persze, ha akarod…

Bólint, és akkor száll ki a kocsiból, amikor én; kinyitom előtte a boltajtót, és belép.

– Köszönöm! – mondja révetegen. Az arcán piros foltok ülnek, nagyon hasonlít Delphine arcához, amikor éjszakánként sírni szokott. Együtt átvágunk néhány soron, míg végül megtaláljuk, amit keresünk. A lány levesz a polcról egy viszketés elleni krémet, ami nyolc dollárba kerül, és ekkor döbbenek rá, hogy bajban vagyok.

– Kösz! – mondom, ahogy ezután egy gyerekeknek való Tylenolt vesz le, és meglátom a polcon az árat, ahonnan levette.

Tizenegy dollár.

Ha kifizetem az áfát is, nem lesz elég pénzem.

– Mit kell még venned?

– Semmit – harapok az ajkamba, és ránézek a gyógyszertár saját márkás Tylenoljára, majd lekapom a polcról. – Inkább ezt kérem.

A lány arca vörös lesz zavarában, elvesz még egy üveg Tylenolt, és a bevásárlókocsiba hajítja, amit akkor szerzett, amikor beléptünk.

– Hadd vegyem meg neked!

– Hogy mi? – Majdnem egyforma magasak vagyunk. Sőt, talán pár centivel magasabb vagyok. – Miért vennéd meg?

– Csak szeretném megvenni, ha nem gond.

– Na jó, de… de én…

– Ez lesz a mi kis titkunk – mosolyog rám.

Bólintok, mert nem igazán tehetek mást. Ha nem ajánlotta volna fel, talán nem lenne elég a pénzem, és el kellett volna lopnom. Mostanában elég sokszor megúsztam kisebb lopásokat, és sosincs jó érzésem tőle. De pontosan ilyen okokból kezdtem el innen-onnan csórni – a kényszerhelyzet miatt. Mivel tizenhat éves koromig kell várnom, hogy megkapjam a szüleim halála után a biztosítási pénzt, ki kell bekkelnem, amíg saját keresetem lesz. És amíg eljön az az idő, addig valahogy pénzt kell szereznem, és gyanítom, hogy sokszor kell majd enyveskezűnek lennem. De ez elég vékony jég. Ha lopáson kapnak, felhívom a figyelmet Delphine-re és Domra. Nagyon ügyesnek kell lennem, pokolian gyorsnak, és kétszer olyan okosnak, mint bármelyik átlagos tolvaj. Az életem, Dom élete függ tőle. Elfog a szégyen ismerős érzése, és megfogadom, hogy egy nap elég pénzt fogok keresni ahhoz, hogy soha többé ne kelljen így érezni magamat.

A lány, mintha olvasna a gondolataimban, megszólal.

– Van még valami, amire a tesódnak szüksége van?

– Vennék neki egy kisautót meg egy könyvet.

– Tényleg? – derül fel a lány. – Segítek.

– Egyáltalán nem kell…

– Kérlek, hadd segítsek! – mondja a lány, a hangja ismét remegő és sürgető. – Na… nagyon rossz napom van. Neked is vannak rossz napjaid?

– Mindig.

Ez láthatóan felzaklatja a lányt; elfordul tőlem, és megtörli a kezével az arcát.

– Bocsánat! Ne légy ideges! Jól van, segíthetsz. – Legszívesebben otthagynám ezt a különös lányt, hogy visszamenjek az öcsémhez, de attól, ahogy rám pillant, sajogni kezd a mellkasom.

– Ne kérj tőlem bocsánatot! Soha ne kérj tőlem bocsánatot! Ne haragudj! A terhességtől elég érzelgős lettem. Nem szeretnélek kellemetlen helyzetbe hozni.

– A hormonok túltengése az oka – ismétlem meg Mr. Belin szavait a biológiaóráról. – Mivel jelenleg éppen egy ember formálódik a testedben. Erre ilyenkor számítani lehet.

A lány rám mosolyog.

– Te nagyon okos vagy, ugye? – indul el a kocsival, én pedig követem.

– Elég jó a memóriám.

– Az jó. Bárcsak nekem ne lenne jó! – kacag fel halkan.

Odaérünk a játékrészleghez, és éppen a kisautók árát fontolgatom ahhoz képest, amennyi készpénz a zsebemben van, amikor a lány leemel egy szettet a polcról.

– Ez egy szett. Így az összes kocsi az övé lehet.

– Nekem nem… – Ismét égni kezd az arcom. Elkapom a pillantásomat. – Nekem nincs pénzem egy teljes szettre.

– Hadd fizessem ki én! Kérlek, olyan boldoggá tenne!

Pillantásom domborodó hasára esik, rossz érzésem van attól, ha ezt most engedem. Neki sem lehet sok pénze. Ilyen kocsival, ilyen ruhákban biztos nem. Meghúzom a pólóm gallérját, a bőröm egyre forróbb lesz.

– Nem kell kifizetned.

– De nagyon szeretném. Kérlek, engedd meg!

– Oké – adom meg magamat, mert nem tehetek mást. Vissza kell mennem az öcsémhez. A gyomromban felbukkanó megszokott, facsaró érzéstől dobolni kezdek ujjaimmal a combomon.

Háromszor is rázártad. Háromszor.

A lány végigfuttatja ujjait a dobozon, mintha valamiféle válasz lenne, és a gyorsan megtelő bevásárlókocsiba beletesz egy autós mintájú takarót is.

– Ennek nagyon fog örülni. Imádja a kocsikat.

Ettől a lány láthatóan felderül.

– Mire van még szüksége?

Mindenre. Új ruhára és cipőre. A szüleire. Elszorul a torkom, elkapom a pillantásomat.

– Csak egy könyvre. Egyre jobban megy neki az olvasás. – Nem tudom, miért éreztem fontosnak, hogy ezt megosszam ezzel a lánnyal, de úgy érzem, hogy szeretné tudni, és szeretném, hogy rajtam kívül még valaki, akárki, akarja tudni. A találkozókról már szinte senki nem jön át hozzánk. Abból, amit kiderítettem, a szüleim halála után pár hónappal az emberek nagy része csak a mi egészségünk iránt érdeklődik.

– Könyvre. Oké – mosolyodik el, bár megint könnyes lesz a szeme, én pedig megköszörülöm a torkomat; kellemetlenül érint, hogy ilyen érzékeny. Ebben a lányban túlságosan is tombolnak a hormonok. De én belemegyek a játékba, bár nem értem, miért segít nekem, és eltűnődöm, hogy lesz-e elég pénze, hogy mindazt kifizesse, amit eddig a kocsiba beletett. Végignézzük a könyves részleget, és két könyvet választok ki. A lány kikapja a kezemből, majd hozzátesz még hét másikat. Aztán máris ott vagyunk az élelmiszerrészlegen, ahol levesz pár leveskonzervet, több üveg Gatorade-et, édességet és csokoládét.

– A tesóm nem eszik csokoládét – közlöm.

– És te eszel?

– Igen, imádom.

– Akkor ez a tiéd.

– Egyáltalán nem kell ezt csinálnod – mondom, és helytelenítőn pillantok végig a telepakolt kocsin.

– De, de kell.

– Itt laksz Triple Fallsban? – Nem szabad folyton arra gondolnom, hogy hány óra van. Dom ébren van. Érzem.

Háromszor. Rázártam, háromszor is.

Önkéntelenül is a gyógyszertár fölött lógó műanyag órára pillantok. Fél nyolc van. Sean most indul el az iskolába. Ha Dom alszik, Sean hamarosan felébreszti. Csak perceim vannak.

– Nem, régebben itt éltem, de nemrég elköltöztem. Ma azért jöttem vissza, hogy találkozzak valakivel… de én… – A fejét ingatja. – Mindegy.

Újra az órára nézek, csak fél füllel figyelek, mert a szívem vadul verni kezd. Ha Dom éhes, lehet, hogy megpróbálkozik valami butasággal: mondjuk megpróbál tojást főzni.

De persze nincs otthon tojás. A tenyerem viszketni kezd, ahogy a lány felé fordulok.

– Vissza kell mennem az öcsémhez. Mennem kell. Most rögtön!

A lány tágra nyílt szemmel bámul rám.

– Az öcséd egyedül van otthon?

Bólintok.

Ez láthatóan megint teljesen kiborítja.

– Amikor eljöttem, aludt. Nem akartam magammal hozni ebben a hőségben. A nagynéném nem vehet ki szabadnapot. Én maradok otthon vele. Elég nagy vagyok hozzá. – Düh érezhető a hangomban, és már így is kurvára sok mindent elárultam.

– Nem mondom el senkinek, ha ettől félsz. Nem a te hibád – nyugtat meg a lány. – Te jó testvér vagy.

Odasiet a kasszához, én pedig a bevásárló zacskók halmára bámulok, azon tűnődöm, hogyan fogom hazacipelni, de boldog vagyok attól, hogy Dom milyen boldog lesz, ha meglátja a tartalmukat.

– Gyere, rakjuk tele a kocsit, és hazaviszlek!

Megkönnyebbülten pillantok rá.

– Biztos vagy benne?

– Persze. Azt képzelted, hagyom, hogy hat kilométeren át cipeld?

A pénztárosnő megmondja a végösszeget, én pedig tágra nyílt szemmel bámulok a kijelzőre. Kétszáztizenkét dollár.
A lány rezzenéstelen arccal ad át háromszáz dollárnyi készpénzt, és a visszajárót az egyik bevásárló szatyorba gyűri. Bambán felnézek rá.

– Ha esetleg a tesódnak újabb gyógyszerre lenne szüksége – mondja, de tudom, hogy szánalomból teszi. Amit kurvára utálok.

Nagyot nyelek, bólintok, mert nem tudok megszólalni. Összeszedem a szatyrokat, és bepakolom a kocsiba, ő pedig bekapcsolja a gyújtást, és elindítja a légkondit. A hazafelé vezető úton hallgatunk, én hátrapillantok a hátsó ülésen tornyosuló zacskóhalomra, majd újra a lányra nézek, aki szorosan markolja a volánt, ujjai kifehérednek. Megsajnálom, megsajnálom ezt a szomorú, terhes lányt, aki olyan magányos, hogy velem kell vásárolnia, hogy jobban érezze magát.

Amikor beáll a kocsifeljárónkra, nem engedem meg, hogy segítsen. Bármilyen kedves is volt, nem hívom be. Ritkán engedek felnőtteket Dominic közelébe. Nem bízom bennük. Itt senkiben nem bízom. Miután felcipeltem a szatyrokat a verandára, visszamegyek a kocsihoz, becsapom a hátsó ajtót, a lány pedig letekeri az anyósülés melletti ablakot.

– Köszönöm!

– Ugyan, ne köszönd, én köszönöm neked! – rázza meg ismét a fejét, és megint olyan arcot vág, mint aki mindjárt sírva fakad.

– Tobias a nevem – mondom, mintha ez bármit is számítana.

– Köszönöm, hogy velem tartottál, Tobias!

– Remélem, jobb lett a napod.

Az alsó ajkába harap, mintha mindjárt felrobbanna, és csak utána szólal meg.

– Neked köszönhetően sokkal jobb lett. Köszönöm, hogy ilyen nagy örömet okoztál! – A fejét csóválja. – Biztosan dilisnek gondolsz.

– Neked csak egyszerűen rossz napod volt. Nekem is az volt. De miattad sokkal jobb lett.

– Rendes gyerek vagy. Sokkal… – a házra pillant – sokkal jobbat érdemelsz, mint rossz napokat.

Vállat vonok.

– Mindenkinek vannak rossz napjai.

– Köszönöm, Tobias!

Teljesen megzavarodok az utóbbi fél óra eseményeitől és a búcsúzástól, így megfordulok, és felrohanok a feljárón; beviszem a cuccokat, becsukom az ajtót és háromszor rázárom.

Amint bent vagyok, kikukucskálok a felfelé fordított zsalun át, és látom, hogy a lány még mindig a kocsifeljárón áll, a kormányra borul, és rázkódik a teste.

Sír. Valahol a lelkem mélyén szeretnék odamenni hozzá. Mama mindig azt mondta, hogy sosem szabad hagyni, hogy egy nő egyedül szárítsa fel a könnyeit, és azt sem, hogy én legyek az oka annak, hogy sírt, de fogalmam sincs, mit mondjak neki. Néhány percig csak nézem, aztán a lány megtörli az arcát, és a kocsi elindul. Ahogy kipakolom a cuccokat, a sajgó érzés még sokáig megüli a mellkasomat. Mikor bekukkantottam Dom szobájába, még mindig aludt. A keskeny, üres spájz polcaira kipakolom a konzerveket, és megkönnyebbülést érzek, ahogy végignézek az ételmennyiségen. Többé nem fogunk éhezni addig, míg végre Delphine úgy dönt, hogy itt a vacsoraidő. Delphine ritkán eszik, ezért ez a mennyiség hetekre elegendő lesz. Amikor meghallom Dominicet magam mögött, hirtelen izgatott leszek.

– Ez az egész az enyém?

Pár perc múlva a szobája padlóján zacskók hevernek szanaszét, és miközben Dom a combomnak vezeti az új kocsikat, én megpróbálom lekenni a pöttyöket a rózsaszín folyadékkal. Miután megtömtem a hasamat, eszembe jut a lány, aki segített nekem, és hirtelen úgy érzem, jobban meg kellett volna köszönnöm neki. Miután nagy küzdelmek árán sikerül úgy-ahogy bekennem Dominicet, visszaparancsolom az ágyba, és áthúzom a kis tévét a saját szobámból az övébe. Dominic félig alszik, amikor kinyílik az ablak, és megjelenik egy kócos, szőke üstök. Sean fölemeli a fejét, és mikor meglát minket Dom ágyán táborozni, elvigyorodik. Ahogy átmászik az ablakon, látom, hogy a kedvenc batmanes pólóját és farmerját viseli, és már most tiszta kosz, mivel a szomszédból idefelé átvágott a fák között.

– Ma nem mentek suliba? – tudakolja.

– Nem. Dominic beteg.

– Nem tűnik betegnek – bámul ránk Sean, és körmével végigszánt a karján. Ekkor veszem észre a hegesedő pöttyöket az arcán, a karján és a nyakán. Szóra nyitom a számat, amikor Dom felugrik az ágyból és Seanra mutat.

– Sean! Te vagy a felelős!

– Uram? – riaszt fel egy ismeretlen hang álmodozásomból. – Hét szatyra van. – A pénztárgép csengése lassan visszahúz a jelenbe, ahogy elveszem a pénztárosnő kinyújtott kezéből
a számlát és a visszajárót. Az emléktől sajog a mellkasom, felkapom a szatyrokat, és kimegyek a boltból, elindulok Dominic Camarója felé. – Mindketten tudjuk, hogy úgysem értem volna meg a harmincat, fivérem. Vigyázz rá!

Negyedik fejezet

Cecelia

Révetegen kibámulok a parkolóba az egyik nagy ablakon át, és nem vagyok hajlandó elfogadni a tényt, hogy a Camarót keresem – hogy őt keresem. Amikor újra az órára pillantok, felbosszantanak saját hazugságaim. Három órája tett ki itt. Tudom, hogy nem gondolta meg magát. Tudom, hogy visszajön.

Visszajött, értem.

Otthagyta az életét, értem.

Gyilkolt, már megint, értem.

– Hol jár az eszed ma, te lány? – tudakolja Marissa, és odaül mellém a pulthoz.

– Csak… sok mindenen. – Tudom, hogy talán előre szólnom kellene, hogy mi következik, vagy inkább ki következik, de fogalmam sincs, hogy ugyanúgy be akar-e törni a munkahelyemre, ahogy az otthonomba és az életembe is betört. Fogalmam sincs, hogy inkognitóban akar-e maradni, ahogy korábban. Ezt most senki nem tudja, különösen én nem.

Ezen a helyen Marissa az, akit leginkább barátnőmnek nevezhetek, és eleget meséltem már neki Tobiasról, hogy tudja, miért is nem randevúzom momentán senkivel. Egyelőre azonban nem mondok neki semmit, mert túlságosan korai lenne még bármit is hinni. Ezzel az erővel ugyanolyan gyorsan el is tűnhet, mint amilyen gyorsan megjelent.

De ebben nem hiszek, annak ellenére, hogy szeretnék
a szkepticizmusomba kapaszkodni.

Gyűlölöm a gondolatot, hogy nagyrészt hiszek neki, hiszek abban, hogy tettei és szavai őszinték.

De ha hiszek neki, ha hiszek abban, amit mondott, akkor végérvényesen bolond vagyok?

Egyelőre lehet. De ezt nem hagyhatom. Újra ki kell érdemelnie a bizalmamat, bármilyen helyet is foglal el a szívemben.

– Sok mindenen? Már vagy tíz perce fényesíted azt a szalvétatartót.

– Tessék? Ó! – Körülnézek a kávézóban, ami kissé kihalt a reggeli roham után. – Valami különös okod volt, hogy behívtál?

– Nem, csak aggódom érted. A tegnapi elnöki beszéd óta olyan furán viselkedsz. Szeretnél beszélni róla?

– Nem, semmi bajom, kösz – fordulok felé kényszeredett mosollyal, és Marissa felvonja egyik szemöldökét.

– Mióta felvettél ide, azóta olyanok vagyunk, mint a borsó meg a héja. Azt hiszed, nem tudom, mikor kamuzol?

– Bocs, igazad van. Történt valami, és őszintén szólva, még mindig próbálom felfogni a dolgot. Később elmagyarázom.

– Bizony, elmagyarázod, és várnia kell, mert az illető visszajött – kacsint rám Marissa cinkosan.

– Tessék? – sápadok el, és magam mögé pillantok. Követem Marissa pillantását, és látom, hogy Mr. Jóképű lépett be. Amint rájövök, hogy rá célzott, elönt a megkönnyebbülés, aminek helyébe gyorsan idegesség lép.

– Szőröstül-bőröstül a tiéd, csajszi. És ha esetleg eltűnődnél rajta, az omlettjeink nem annyira finomak.

Helyet foglal, elegáns az öltözéke, közben engem néz, ahogy fölemelem a kávéskannát, előkapok egy bögrét a pult mögül, és kitöltöm, de nem vagyok hajlandó viszonozni
a pillantását.

– Jó reggelt! Nyugati omlett, paprika és sajt nélkül, ugye?

– A legtöbben Gregnek szólítanak – jegyzi meg. – De igen, köszönöm!

Válaszul rámosolygok, ahogy megírom a rendelését, és visszamegyek a konyhába, hogy megszüntessem a beszélgetés lehetőségét. Eddig ma megtöltöttem pár sószórót cukorral, elejtettem három tányért, és a nagy kapkodásban nekimentem az irodaajtómnak.

A rohadék!

Az alváshiány miatti fáradtság végre utolér, és ennek nagyrészt az az oka, hogy egész éjszaka a kibaszott Francia Adoniszt bámultam, aki a hatalmas matracom felét elfoglalta, és nem viselt mást, csak egy fekete bokszeralsót. Veszélyes csábítást jelent a profilja és a teste – a kemény vonalak, a szálkás izmok; a tompított fényben egészen rabul ejtő. A testfelépítése éppen olyan hihetetlen, mint akkor, amikor együtt voltunk, sőt, még csodásabb. Szürreális külseje ugyanúgy elvonja a figyelmemet, mint korábban, azzal fenyeget, hogy megvetésem helyébe vágy lép. És abban a pillanatban, hogy felébredtem egy olyan álomból, ami miatt szinte széttép a sóvárgás, ösztönösen majdnem magamhoz húztam, hogy köréje fonódjak, és soha ne engedjem el. Ó, mennyire szerettem volna megérinteni! Annyira, hogy kénytelen voltam kiszállni az ágyból, hogy elszakadjak tőle. Hogy eltávolodjak citrusos, fűszeres illatától. Bármiféle ismerős érzéstől, ami megnyugvást hozhat.

Mert basszus, nem vagyok hajlandó megkönnyíteni a
dolgát!

Még egy esélyt szeretne kapni, de éveken át megvolt az esélye, hogy visszajöjjön hozzám. Triple Fallsban minden kanyarban elutasított, arra kényszerített, hogy elengedjem. Szándékosan hagyta, hogy kisétáljak az irodájából és az életéből.

És igaza van. Bármi is az indoka, bármennyire is igazolható, jelenleg akkor is csak kifogás marad.

Én többet érdemlek.

És kivárom, nem számít milyen fenségesen jóképű. Nem számít, hányszor álmodoztam az évek során arról, hogy visszajön, és elmondja mindazt, amit elmondott. A tegnapi szavai itt visszhangoznak bennem.

– Nem tudtam elkapni a tekintetem.

Bármilyen sokat is jelentenek ezek a szavak, már nem vagy kamaszlány, sem pedig húszas éveiben járó, fiatal nő, akit egy jóképű, sima beszédű pasi ajándékozott meg élete első, észbontó orgazmusával. Mindez már ismerős nekem, bizonyítékok rá a könnyáztatta párnahuzataim és a vérfoltos ruháim.

– Cecelia! – Travis, a felfőző szakácsom hangja bömböl ki a konyhai acélkeretes ablakból; hallatán összerezzenek.

Haragos pillantást vetek rá, mire felnyög.

– Bocs, nem hallottad, amit mondtam. Kész a rendelés.

– Nyugi! – kapja fel Marissa a tányért a melegpultról, és odaviszi Greghez. Amint leteszi elé, kíváncsi pillantást vet rám, ahogy Greg is. Bosszant a kutató tekintetük, nem vagyok hajlandó ismét a parkoló irányába nézni, így átmegyek a szárnyas ajtón, az irodám felé, hogy egy kis szünetet tartsak; hónapok óta most vágyakozom először egy füves cigi után.

Pár perccel később, mikor már biztonságban ülök az íróasztalom mögött, Marissa robban be az ajtón; az arcán tükröződő teljes döbbenet azt sugallja, hogy nem úszom meg ennyivel. Rémülten körülnéz a helyiségben, mellkasa zihál, majd a táskája után kap.