Borítószöveg

A ru egy vietnámi menekült visszaemlékezéseinek laza asszociációs lánca. Szekvenciái hol patakként csobognak, hol könnyel, vérrel áradnak. A történetmondás nem lineárisan halad, hanem látszólag önkényesen ugrál ide-oda az időben, hogy az olvasó óvatosan, olykor humorban feloldva kaphassa a nem mindig könnyen feldolgozható élményeket. Az emléktöredékek, a humoros vagy bizarr anekdoták, a filozófiai és pszichológiai gondolatfutamok, a balladaian homályos és áttetszően világos költői szövegek körkörösen csatlakoznak egymáshoz, a szerző életeseményei között az első és utolsó mondatok igyekeznek hidat építeni.

A mozaikokból apránként megismerjük egy gazdag és tekintélyes család előtörténetét, a szerző saigoni gyerekkorát, személyiségfejlődését, rokonságát, a veszélyes idők hétköznapjait, a „forradalmárokkal” való társbérletet, a malajziai menekülttábor poklát, a kanadai befogadtatás kulturális sokkját, az elbeszélő személyes történetét, szerelmi életét, egyik fiának autizmusát.

Kim Thúy hol könnyeden, hol komolyan úgy mutatja be az életét benépesítő különös, szokatlan embereket és a legabszurdabb kihívást jelentő helyzeteket, hogy közben szinte észrevétlenül, bámulatosan hangolja át olvasói érzéseit.

„A paradicsom másik életnek, másik jövőnek, az újrakezdésnek volt az ígérete. A pokol viszont a félelmeinkből rajzolódott ki: féltünk a kalózoktól, az éhhaláltól, a gépolajjal átitatott, mérgező kétszersülttől, a vízhiánytól, féltünk, hogy nem fogunk tudni talpra állni, hogy a kézről kézre járó piros edénybe kell pisilni, hogy mi lesz, ha minket is megfertőz a csecsemő ótvaros kis feje, és féltünk attól is, hogy sohase jutunk ki a szárazföldre, és soha többé nem látjuk a rokonok arcát, pedig ott ültek ők is valahol a kétszáz ember közt a hajófenék sötétjében.”

Kim Thúy Saigonban született 1968-ban. Családjával tízéves korában menekültek el a kommunista uralom elől. Egy malajziai táborban megszenvedett több hónapos várakozás után francia Kanadában találtak otthonra. Fordító- és tolmácsdiplomát szerzett, majd jogot végzett; a 90-es évek második felében ügyvédként dolgozott, három évig Saigonban. 2002-től 2007-ig saját vendéglőjét üzemeltette Montrealban. Negyvenéves volt, amikor a férjétől egy hónap szabadságot kapott ajándékba. Ekkor kezdte el írni az élettörténetét, amelyet több mint 30 nyelvre lefordítottak és tucatnyi díjat kapott. Azóta több sikeres műve jelent meg, köztük társszerzőként egy könyv az autizmusról.

Fordította Ádám Péter

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kim Thúy: ru

Les Éditions Libre Expression, 2009, Québec

A könyv fordítását a SODEC Québec és a Canada Council for the Arts támogatta

Copyright © Les Éditions Libre Expression, 2009

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Ádám Péter, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Denis Darzacq / Agence VU’

Szerzőfotó © Karine Levesque

ISBN 978-963-633-088-0

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Szathmári Éva

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér
és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az ittenieknek

Franciául a ru (isseau) szó „patakot”, átvitt értelemben pedig „patakzó könnyet, vért”, esetleg „pénzesőt” jelent (Le Robert Dictionnaire historique de la langue française). Vietnámiul azonban a ru szónak „bölcsődal”, illetve „(el)ringat” a jelentése.

A TÊT-OFFENZÍVA idején születtem, a majomújév első napjaiban, amikor a házak homlokzatára kiakasztott hosszú petárdafüzérek durranássorozatának a géppisztolyok puskaropogása volt a kontrapunktja.

Saigonban születtem, ahol a durranó petárdák cseresznyevirág-sziromra emlékeztető ezernyi darabkája – akárcsak a hadrendbe állított és kettészakított Vietnám falvaiba-városaiba szétszóródó kétmillió katona kiontott vére – festette sötétpirosra a földet.

Születésemkor a rakéták és röppentyűk szabdalta eget színes lampionok és tűzijátékok szanaszét spriccelő szikracsóvái vonták fénybe. Azzal a küldetéssel jöttem a világra, hogy nekem is pótolnom kell majd a semmivé lett életeket. Meg azzal a kötelességgel, hogy életem az anyáménak lesz a folytatása.

A NEVEM NGUYỄN AN TI.NH, az anyámé Nguyễn An Tῖnh. A kettő közt mindössze annyi az eltérés, hogy az én nevemben pont van az i alatt, csakis ez a pont választ el, különböztet meg az anyámtól. Még a nevem jelentését illetően is csak az ő életének vagyok a kiterjesztése. Az ő nevének vietnámiul „békés környezet”, az enyémnek „békés otthon” a jelentése. Ezzel a csaknem felcserélhető két névvel anyám azt akarta jelezni, hogy életének továbbvivője, történetének a folytatója vagyok.

Csakhogy Vietnám története, vagyis a nagybetűs történelem keresztülhúzta az anyai tervet. Amikor idestova három évtizede a történelem szélvihara átsodort minket a Sziámi-öböl túlsó partjára, az ékezeteket is kénytelenek voltunk magunk mögött hagyni. És meghiúsította az anyai tervet azzal is, hogy nevünk az úton minden jelentését elvesztette, három – francia fülnek furcsán hangzó – érthetetlen szóvá változott. És végül közrejátszott a történelem abban is, hogy mire a tizedik évemet betöltöttem, megszakadt a természetes folytonosság köztem meg az anyám között.

A MENEKÜLTLÉTNEK köszönhetően az én gyermekeim sosem lettek a lényem továbbvivői vagy az életem folytatói. A két fiam, Pascal és Henri nem is hasonlítanak rám. Világosszőke a hajuk, fehér a bőrük, bozontos a szemöldökük. Semmit nem tapasztaltam abból a természetes anyai érzésből, amelyre számítottam, amikor az éjszaka közepén, hajnali háromkor meg kellett szoptatnom őket. Az anyai ösztönt az átvirrasztott éjszakák sokasodtával csak jóval később ébresztette fel bennem a pelenkacserék, önkéntelen mosolyok és váratlan boldog pillanatok sorozata.

Csak ekkor értettem meg, mi is az anyai szeretet, és mit érezhetett anyám, ahogy ott ült velem szemben a hajófenéken, szorosan magához ölelve a csecsemőjét, akinek fejét bűzös hegek borították. Napokon és talán éjszakákon át láttam őket magam előtt a rozsdás szegről lelógó csupasz villanykörte gyér fényében. Odalent a hajófenéken fogalmunk se volt, hogy nappal van-e vagy éjszaka. Az egyenletes fény óvó burka védett minket a víz meg az ég végtelenjétől. A fedélzeten ülők szerint semmilyen határ nem választotta el az ég kékjét a tenger kékjétől. Nem tudhattuk, hogy merre megyünk, fel az égbe vagy le a víz mélyére. Pokol és paradicsom szövődött egymásba a hajó gyomrában. A paradicsom másik életnek, másik jövőnek, az újrakezdésnek volt az ígérete. A pokol viszont a félelmeinkből rajzolódott ki: féltünk a kalózoktól, az éhhaláltól, a gépolajjal átitatott, mérgező kétszersülttől, a vízhiánytól, féltünk, hogy nem fogunk tudni talpra állni, hogy a kézről kézre járó piros edénybe kell pisilni, hogy mi lesz, ha minket is megfertőz a csecsemő ótvaros kis feje, és féltünk attól is, hogy sohase jutunk ki a szárazföldre, és soha többé nem látjuk a rokonok arcát, pedig ott ültek ők is valahol a kétszáz ember közt a hajófenék sötétjében.

MÍG A HAJÓNK az éjszaka közepén Rach Giából el nem indult, az utasok túlnyomó többsége csak a kommunistáktól rettegett, csak előlük akart elmenekülni. De mihelyt az egybefüggő kék horizont körülfogta és bekerítette a hajót, a félelemből ezerarcú szörny lett, ez a szörny lefűrészelte a lábunkat, és még attól is megfosztott minket, hogy egyáltalán érezzük a mozdulatlanságra ítélt izmok zsibbadtságát. Valósággal megdermedtünk a félelemtől. Még akkor se tudtuk becsukni a szemünket, amikor a varas fejű csecsemő lepisilt minket. Már be se fogtuk az orrunkat, ha a mellettünk ülő egyszer csak odaokádott a lábunk elé. Elzsibbadt minden tagunk, ahogy ott ültünk bénán, szorosan egymás mellett, a vállak, lábak meg a félelem satuszorításában.

Annak a kislánynak a története, aki a fedélzet széléről egyensúlyát vesztve a vízbe esett, és elnyelte a tenger, úgy terjedt tovább a bűzös hajófenék utasai közt, mint valami érzéstelenítőgáz, szinte euforizálta őket, miközben az egyetlen égő villanykörtét Sarkcsillaggá, a gépolajjal átitatott kétszersültet pedig vajas keksszé változtatta. A gépolaj ízével a torkunkban, a nyelvünkön, a fejünkben, a mellettem éneklő asszony altatódalának ritmusára szenderültünk álomba.

ELŐRELÁTÓ APÁM, arra az esetre, ha a kommunisták vagy a kalózok elfognának minket, ciántablettáról is gondoskodott, hogy mint Csipkerózsika, örök álomba merüljünk. Sokáig szerettem volna megkérdezni, miért döntött helyettünk a sorsunkról, és miért akart minket megfosztani a túlélés lehetőségétől.

De ezen csak addig töprengtem, amíg anya nem lettem, és amíg nem hallottam a híres saigoni sebészorvostól, Vinh doktortól, hogyan tette fel egymás után öt gyerekét (a legnagyobb tizenkét éves fiútól a legkisebb ötéves kislányig) öt különböző időben öt különböző hajóra, és küldte őket ki a nyílt tengerre, minél messzebbre a terhére felhozott vádaktól. Biztos volt benne, hogy a kommunisták életfogytiglanra ítélik, mivel az volt a vád ellene, hogy több bajtársukat is megölte a műtőasztalon, pedig azok sohasem jártak a kórházában. Abban reménykedett, hogy a gyerekei közül legalább egy vagy talán kettő is megmenekül, ha hajóra teszi őket. Vinh doktorral egy templom előtt ismerkedtem meg, ahol télen a havat lapátolta a járdán, nyáron meg sepregetett, így próbálva meghálálni, már a börtönből való szabadulása után, hogy a pap mind az öt gyereket annak rendje-módja szerint felnevelte, és felnőttkorukig gondoskodott róluk.

NEM SÍRTAM EL MAGAM, amikor közölték velem, hogy Henri fiam sohase fog tudni kitörni az ő zárt világából, és amikor megtudtam, hogy ő is azoknak a gyerekeknek a sorába tartozik, akik meg se hallják, ha beszélünk hozzájuk, akik szólni se szólnak hozzánk, pedig nem süketek, és nem is némák. Az ilyen gyerekeket csak messziről lehet szeretni, megérinteni se lehet őket, nemhogy megölelni, egy mosolyt se tudnak elviselni, mert minden érzékükkel durva erőszaknak élik meg a közeledésünket, a bőrünk szagát, a hangunkat, a hajunk textúráját, még a szívverésünket is. Valószínűleg sohase fog „mamának” szólítani, szeretettel a hangjában, bármilyen lágyan és érzékletesen ejti is ki azt a szót, hogy „alma”. Sohase fogja megérteni, miért sírtam el magam, amikor először rám mosolygott. Sohase fogja megtudni, hogy – hála neki – áldásként élek meg minden boldogságmorzsát, és sohase fogom abbahagyni az autizmus elleni harcot, bármennyire tisztában vagyok vele, hogy az eleve reménytelen.

Eleve reménytelenül, mezítelenül, hiábavalóan.

AMIKOR A REPÜLŐ ablakából a Montreal–Mirabel reptéren észrevettem az első hóbuckákat, akkor is mezítelennek, pucérnak éreztem magam. Hiába volt rajtam a rövid ujjú narancssárga pulóver, amit a kanadai út előtt a malajziai menekülttáborban vásároltunk, és a barna gyapjúszvetter, amit Vietnámban a nők vastag fonálból kötnek, mezítelen voltam. Leszállás után többen is az ablakok köré gyűltünk, és tátott szájjal, elképedve bámultunk kifelé. Olyan sok időt töltöttünk sötétben, hogy ez a makulátlan fehér táj elkápráztatott, megvakított, megrészegített minket.

Beleszédültem a bennünket fogadó idegen hangok zsivajába és a mindenféle színű szendviccsel, előétellel, ízes falatocskákkal dúsan megrakott asztal látványába, amit jókora jégszobor őrizetére bíztak. Egyik ételről se hallottam soha, de tudtam, ebben a csodaországban minden csupa élvezet. Akárcsak az én Henri fiam, én se tudtam megszólalni, én se hallottam meg semmit, pedig se süket nem voltam, se néma. Minden tájékozódási pontot elvesztettem, még álmodozni se tudtam, képtelen voltam elképzelni, milyen lesz itt a jövőm, ahogyan a jelent a jelenben is képtelen voltam átélni.

ELSŐ KANADAI tanárnőm kísért át minket, a csoportból a hét legfiatalabb vietnámit, a jelenünkbe vezető hídon. Úgy ügyelt az új földbe való átültetésünkre, ugyanolyan gyöngédséggel, mint anya koraszülött csecsemőjére. Egészen lenyűgözött minket széles csípőjének lassú ringásával és telten gömbölyödő fenekével. Úgy lépdelt előttünk, mint tojó a kisrécék előtt, mi meg totyogtunk utána, míg révbe nem értünk, és gyerekek nem lettünk újra, egyszerűen gyerekek, akik színes ceruzák, rajzok és haszontalan kis játékok közt élik életüket. Máig hálával gondolok rá, neki köszönhetem, bevándorlóként, első vágyamat, hogy bárcsak nekem is olyan gömbölyű fenekem lenne, mint az övé. Mert a mi csoportunkból senkinek sem voltak ilyen bőkezűen mért és ilyen fesztelenül viselt dús idomai. Mi, vele ellentétben, szögletesek voltunk, inasak, csontosak. Amikor, kezét a kezemre téve, fölém hajolt, és azt mondta: „Az én nevem Marie-France, és a tiéd?”, csak mondtam mindent utána, tágra nyílt szemmel, pedig semmit sem értettem, de úgy gondoltam, nincs is itt semmi megértenivaló, annyira elbódított a lényéből sugárzó üde könnyedség meg a parfümje édeskés illata. A szavakat nem értettem, de értettem a hangja dallamát, és ennyi elég is volt. Bőségesen.

ODAHAZA A SZÜLEIMNEK is elmondtam: „Az én nevem Marie-France, hát a tiéd?” Mire megkérdezték: csak nem változtattam meg a nevemet? Ez volt az a pillanat, amikor ráeszméltem a valóságra, arra, hogy a körülmények okozta süketség és némaság megfosztja az embert az álmaitól, vagyis attól, hogy messze maga elé nézzen.

A szüleim már beszéltek franciául, mégse tudtak messze maguk elé nézni, már csak azért sem, mert ki voltak zárva az alapfokú francia tanfolyamról, más szóval törölték a nevüket a heti negyvendolláros nyelvtanulási pótlék segélyezettjeinek listájáról. Ők az alapfokú francia nyelvtanfolyamra túlképzettek, az összes többire viszont alulképzettek voltak. És ha egyszer nem láthatták előre a saját jövőjüket, az előttünk, gyerekeik előtt álló jövőbe próbáltak belelátni.

ÉRTÜNK DOLGOZTAK, ezért nem látták maguk előtt az iskolatáblát, amikor nedves szivaccsal letörölték, ezért nem látták az iskolai vécét, amit tisztára kellett sikálniuk, meg a tavaszi tekercseket, amiket házhoz kellett vinniük. Csakis a mi jövőnket látták maguk előtt, mást semmit. Mindent meg is tettünk a bátyáimmal, hogy tekintetük nyomvonalában haladjunk előre. Találkoztam olyan szülőkkel is, akiknek minden fény kihunyt a szemében, vagy azért, mert leteperte őket egy kalóz, vagy mert évekig raboskodtak a kommunisták átnevelőtáborában, nem a háború alatti menekülttáborokban, hanem azokban, amiket már a háború után, békeidőben létesítettek.

GYEREKKOROMBAN AZT hittem, a háború meg a béke egymást kizáró fogalmak. Pedig miközben én békében éltem, egész Vietnám lángokban állt; csak azután tapasztaltam meg, mi is a háború, miután Vietnám búcsút mondott a fegyvereknek. Ma viszont már tudom, háború és béke két jóbarát, és mindketten fütyülnek az emberekre. Ők ketten, mindenkori szeszélyüknek megfelelően, így is, úgy is ellenségként bánnak velünk, és a legkevésbé sem érdekli őket, milyen jelentést vagy szerepet tulajdonítunk nekik. Akár háború van, akár béke, nem szabad felülni a látszatnak, ha el akarjuk dönteni, merre fordítsuk a tekintetünket. Nekem, nem kis szerencsémre, olyan szüleim voltak, akik nem hagyták, hogy az aktuális szélirány vagy az adott pillanat elhomályosítsa a látásukat. Anyám gyakran emlegette a közmondást, ami nyolcéves korában fel volt írva a saigoni iskolatáblára: Ðò’i là chiển trận, nểu buồn là thua. Harc az élet, és a kétségbeesésnek mindig vereség az ára.

ANYÁM HARMINCNÉGY éves korában, viszonylag későn, de minden kétségbeesés nélkül csöppent ebbe a küzdelembe. Először bejárónőként helyezkedett el, de volt gyári és kisüzemi munkásnő meg éttermi felszolgálónő is. Azelőtt, vagyis a korábbi életünkben, ő volt a prefektus apjának legidősebb lánya. Mindössze annyi dolga volt, hogy ha a francia meg a vietnámi szakács a ház udvarán összevitatkozott, eldöntse, melyiknek van igaza. És ő boronálta el a cselédek meg az inasok titkos szerelmi ügyeit. Ezen kívül a délutánjait azzal töltötte, hogy fésülködött, kifestette magát, öltözködött, mivel az apja mindig magával vitte a nagyvilági estélyekre. Ebben a rendkívüli, különleges életben minden vágyálom megvalósíthatónak látszott, legfőképp azok az álmok, amik a mi jövőnkkel voltak kapcsolatosak. Arra nevelt minket, engem meg a bátyáimat, hogy egy szép napon több nyelven beszélő muzsikusok, tudósok, politikusok, élsportolók legyünk.

De mivel tőlünk távol folytatódott a vérontás, és folytatódtak a bombázások is, szolgai engedelmességre nevelt bennünket. Mindennap fel kellett mosnom négy padlólapot, és meg kellett tisztítanom húsz kicsírázott babszemet, egyenként tépdesve le a gyökerüket. Így készített fel minket Vietnám elestére. És jól tette, hiszen nem sokkal később már padlólap se volt a lábunk alatt.

A MALAJZIÁBAN töltött első éjszakákon padló híján a puszta földön kellett aludnunk. A Vöröskereszt befogadótáborokat létesített a Vietnámmal szomszédos országokban, azoknak a boat people-nek{1} nevezett menekülteknek az elhelyezésére, akik túlélték a tengeri utazást. Azokat ugyanis, akik útközben elmerültek, nem hívták sehogy. Őket névtelenül nyelte el a tenger. Azok közé tartoztunk, akik épségben partot értek. Úgyhogy áldottuk a szerencsénket, hogy mi is ott lehettünk a kétszáz főre méretezett tábort benépesítő kétezer menekült között.

CÖLÖPÖKÖN ÁLLÓ kunyhót építettünk a menekülttábor egyik félreeső, lejtős zugában. Heteken át mindennap öt családból huszonöten lopództunk be a szomszédos erdőbe, kivágtunk pár fát, cölöpöket vertünk le a puha, agyagos földbe, a cölöpökre hat furnérlapot szögeztünk, az lett a padló, a tetőzetet pedig egy élénk és fakókék meg babakék színű vászonnal fedtük le. Nem kis szerencsével kerítettünk jó néhány jutavászonból vagy műanyagból készült rizseszsákot, ezekből alakítottuk ki a kunyhó oldalfalát meg a közös „fürdőszoba” három oldalát. Úgy festettek ezek a zsákok, mint valami installáció a modern művészetek múzeumában. Éjszaka olyan szorosan bújtunk egymáshoz, hogy egyikünk se fázott, sokszor be se takaróztunk. Napközben a vászon annyira átforrósodott, hogy odabent fullasztó lett a hőség. Amikor pedig esett, befolyt a víz, mert a vásznat kilyuggatták a nagy hőség miatt ráterített gallyak, lombok és növényszárak.

Ha lett volna koreográfus is velünk egy ilyen esős napon vagy éjszakán, biztosan megpróbálta volna táncban visszaadni, amint üres konzervdobozzal a kezünkben, kicsik és nagyok, mind a huszonöten ott állunk, hogy felfogjuk a hol sugárban ömlő, hol csak csepegő esővizet. Ha zeneszerző lett volna ott, nyilván meghallotta volna a konzervdobozokba koppanó víz muzsikáját. És ha filmrendező lett volna velünk, alighanem megihleti őt ebben a nyomorúságban a szótlan és spontán cinkosság szépsége. De csak mi álldogáltunk ott a padlón, ami lassan, de biztosan süllyedt az agyagos talajba. Három hónap múltán a kunyhó egyik oldala már annyira belesüppedt a földbe, hogy éjszakánként kénytelenek voltunk helyet változtatni, különben az asszonyok meg a gyerekek menthetetlenül nekicsúsztak volna a mellettük alvó férfiak pocakjának.

{1} Valójában három emigrációs hullám neve, amelynek során 1975 és 1980 között sokan elmenekültek az északiak által megszállt Dél-Vietnámból.