A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire North: Ithaca, 2022

Fordította BOZAI ÁGOTA

Copyright © 2022 by Claire North

First published in the United Kingdom in the English language
in 2022 by Orbit, an imprint of Little, Brown Book Group.

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-91-0

SZEMÉLYEK

Odüsszeusz családja

Pénelopé – Odüsszeusz felesége, Ithaka királynéja

Odüsszeusz – Pénelopé férje, Ithaka királya

Télemakhosz – Odüsszeusz és Pénelopé fia

Laertész – Odüsszeusz apja

Antikleia – Odüsszeusz anyja

Odüsszeusz tanácsadói

Mentór – öreg, baráti tanácsadó

Aigüptiosz – öreg, kevésbé baráti tanácsadó

Peiszénór – Odüsszeusz egykori harcosa

Pénelopé kérői és rokonaik

Antinoosz – Eupeithész fia

Eupeithész – kikötőmester, Antinoosz apja

Eurümakhosz – Polübosz fia

Polübosz – a magtárak felügyelője, Eurümakhosz apja

Amphinomosz – hellén harcos

Andraimón – trójai veterán harcos

Mantha – Andraimón barátja és harcostársa

Kenamon – egyiptomi

Nüszasz – rossz hírnevű kérő

Szolgálók és közemberek

Éósz – Pénelopé szolgálólánya, hajának fésülője

Autonoé – Pénelopé szolgálója, a konyha felügyelője

Melanthó – Pénelopé szolgálója, tűzifaaprító

Melitta – Pénelopé szolgálója, a ruhák mosója

Phoibé – Pénelopé szolgálója, mindenkivel barátságos

Leaneira – Pénelopé szolgálója, trójai

Eurükleia – Odüsszeusz régi dajkája

Dárész – ifjú ithakai férfi

Ithakai nők

Priéné – keleti harcos

Teodóra – ithakai árva

Anaitisz – Artemisz papnője

Uránia – Pénelopénak kémkedik

Szemelé – idős özvegy, Miréné anyja

Miréné – Szemelé lánya

Mükénéiek

Elektra – Agamemnón és Klütaimnésztra lánya

Oresztész – Agamemnón és Klütaimnésztra fia

Klütaimnésztra – Agamemnón felesége, Pénelopé unokanővére

Agamemnón – Trója meghódítója

Iphigeneia – Agamemnón és Klütaimnésztra lánya, akit feláldoztak Artemisz istennőnek

Püladész – Oresztész esküdt fivére

Iaszón – mükénéi katona

Aigiszthosz – Klütaimnésztra szeretője

Spártaiak

Ikariosz – Pénelopé apja

Polükaszté – Ikariosz felesége, Pénelopé örökbe fogadó anyja

Tündareósz – Klütaimnésztra és Heléné apja, Ikariosz fivére

Istenek és isteni lények

Héra – az anyák és feleségek istennője

Athéné – a bölcsesség és háború istennője

Artemisz – a vadászat istennője

Kalüpszó – nimfa

1. FEJEZET

Nem Teodóra az első, aki meglátja a tengeri fosztogatókat, de ő az első, aki futásnak ered.

Északról jönnek, teliholdvilágnál. A fedélzeten egyetlen fáklya sem ég, úgy siklanak a tengeren, mint könnycsepp a tükör felületén. Három hajó, mindegyiken körülbelül harminc férfi. A hajóorrban kötélkötegek, melyekkel megkötözhetik leendő rabszolgáikat. Evezőik alig érintik a vizet; a szél viszi őket a partra. Nincs csatakiáltás, nincs dobszó, nem fújnak rézkürtöt, sem tülköt. Vitorláik egyszerűek, foltozottak, és ha lenne hatalmam a csillagok felett, azt akarnám, hogy egy kicsit fényesebben ragyogjanak, hogy az ég fényességét eltakarja a hajók sötétsége, ahogy a horizontot eltakarják. A csillagok azonban nem az én fennhatóságom alatt vannak, és általában nem fordítok érdemi figyelmet a tenger menti álmos kis falvakban élő emberek apró dolgaira, kivéve, ha nagyobb ügyek vannak folyamatban, melyeket gonosz akarat nekünk kedvezőtlenre fordíthat – vagy ha a férjem túlságosan messzire tévelygett tőlem.

Ezért nincs isteni beavatkozás abban, hogy Teodóra, ajkát éppen reménybeli szeretőjének ajka felé mozdítva úgy gondolja, hogy valami furcsát pillantott meg a tengeren. Azt a néhány halászasszonyt, akik éjjel is kimennek a vízre, mind ismeri, de az ő hajóik egyáltalán nem olyanok, mint amilyen formájúakat a szeme sarkából észrevesz.

Aztán Dárész – fiatal bolond, nyilván bolondabb, mint ő – elkapja Teodóra állát, és szorosabban vonja ölelésbe, keze szinte pimasz hévvel a kebleket keresi, de a lány valami teljesen másra gondol.

A falu felett fáklya lobban a szikla magasában. Alig emelték fel, jelzőláng az éjszakában, a tengeri rablóknak jelzi az irányt. A fáklyaemelő elvégezte a munkát, elindul lefelé a kemény sziklaösvényen a sziget csendesen alvó belseje felé; nem érez lelkiismeret-furdalást, nem szándékozik maradni, hogy végignézze munkája eredményét. Teljes joggal gondolhatja ez az alak, hogy szövetségesein kívül nem látta senki; felettébb valószínűtlen ez ily késői órán ily forró nap után, amikor végre beállt a szendergő hűvösség, álomtalan mély alvás harsány hortyogások ideje. Ó, mily keveset tud ez a férfiú!

A tengerpart feletti egyik barlangból rongyos ruhába öltözött, koszos királyné néz ki az éjszakába, kezén a vér még iszamós. Látja, hogy jönnek a tengeri rablók, de nem gondolja, hogy érte jönnek. Ezért nem ad jelt a lenti faluba, hanem szeretőjét siratja, aki meghalt.

Keleten egy király nyugtalanul forgolódik Kalüpszó karjaiban, aki csitítja, és azt mondja neki, hogy álmodsz, csak álmodsz szerelmem, ez csak álom. E partokon túl minden csak álom, ez a valóság.

Délen egy másik, fekete vitorlás flotta vesztegel szélcsend miatt, az evezősök alszanak a türelmes ég alatt, és közben egy hercegnő törölgeti fivérének verejtéktől gyöngyöző magas homlokát.

A parton pedig Teodóra kezdi gyanítani, hogy Dárész szándékai nem egészen tiszták, és már igazán ideje lenne házasságról beszélni, ha így mennek tovább a dolgok. Ezért két tenyerét befeszítve eltolja magától, de a férfi erősen tartja. Csontfehér homokon csusszan a lábuk; e rövid dulakodás alatt Dárész felpillant, és végre meglátja a hajókat. Látja, hogy pontosan oda, a kis öbölbe tartanak, és nehéz felfogásával megnyilatkozik:

– He…?

Dárész anyjának olajfaligete, két rabszolgája és egy tehene van. A sziget bölcseinek szemében ezek a dolgok valójában Dárész apjának tulajdonában vannak. Ő azonban nem jött még haza a Trója elleni háborúból, és ahogy teltek az évek, és Dárész kölyökből férfivá nevelkedett, a legakadékoskodóbb öregek sem erőltették már ezt a tényt. Egy napon, nem sokkal tizenötödik születésnapja után Dárész anyjához fordulva tűnődött:

– Örülhetsz, mert megengedem, hogy itt maradj.

És abban a pillanatban Dárész anyja tudta, hogy reménye meghalt, és a fia olyan szörnyeteg, akit ő maga teremtett. Tud halászni, bár nem jól, arról álmodik, hogy kalóz lesz, és még nem tapasztalta meg, milyen a téli éhezés.

Teodóra apja tizenöt éves volt, amikor feleségül vette az anyját; tizenhét évesen elment a trójai háborúba. Hátrahagyta az íját, mert az a gyávák fegyvere, hagyott még néhány edényt és egy vállkendőt, melyet még az anyja szőtt. Tavaly télen Teodóra megölt egy hiúzt, amely olyan éhes volt, mint ő. Azzal a késsel ölte meg, amellyel különben halat belezne. A hiúz támadó pofájába döfte a pengét. Vannak kételyei a hirtelen döntésekkel, ha a halál lehetőségként felmerül.

– Rablók! – kiáltja előbb Dárésznak, aki még nem engedte el őt az ölelésből, és amikor végül megteszi, a fenti falunak és a szendergő éjszakának kiáltja. Alacsony vályogkunyhó otthona felé fut, mintha abban reménykedne, hogy saját hangjának visszhangját utolérheti. – Rablók! Tengeri rablók közelednek!

Köztudott, hogy amikor egy szomorú feleség a tengerre nézve férje hajóját várja, és megpillantja az aranyhímes vitorlát, az idő lépésbe lassítja vágtató égi szekerét, és a hajó visszatértéig tartó minden perc egy-egy savanyú verejtékben ázó óra. Ha azonban kalózok jönnek a part felé, az olyan, mintha hajóik Hermész szárnyain siklanának; hajóik száguldanak a vízen. Már a három kőoszlopot kerülik, ahol a fekete szemű, narancsvörös hátú rákok iszkolnak előlük, ahogy az evezők könyörtelen iramban haladnak a föveny lágy ajkára. A megfeneklett hajók fedélzetéről férfiak ugranak partra; kezükben bárd és pajzsok állatbőrből vagy ütött-kopott bronzból. Arcuk pigmenttel és hamuval bekenve. A víz szélétől támadnak, nem ahogy a katonák, hanem mint a farkasok. Szétválnak, bekerítik a prédát, üvöltenek, foguk fehérje a hold gyenge fényében ezüstösen csillan.

Teodóra előbb ért a faluba, mint ők. Phenera kis négyzet alakú házakból álló település, fekete sziklás szurdokban kanyargón folyó keskeny patak fölött. Ha nagyon nagy esők vannak télen, a vályogfalak kiáznak és ledőlnek; a tetőket folyton javítani kell. Itt az öbölben szárítják a halat, szedik a kagylót, kecskéket legeltetnek és pletykálgatnak. Szentélyük Poszeidón tiszteletére épült, ő védelmezi a vékony testű hajókat, melyeket az öbölben vízre tesznek. Ha tudok valamit a vén trottyosról, akkor az egészen biztosan az, hogy egyáltalán nem érdekli a szerény gabona- és boráldozat, melyet oltárára öntenek.

Legalábbis ez az a kép, amit Phenera szeretne kelteni magáról; ha azonban egy kicsit közelebbről megnézzük, láthatjuk apró nyomait annak, hogy valami más is ragyog a nyers fapadló alatt, és a településen sok fürge ujj van, melyek a hálójavításon és a halfogáson kívül sokkal többhöz értenek.

– Rablók! Rablók közelednek! – üvölti Teodóra, és lassan néhány poros rongy visszahúzódik a megvetemedett ajtókból, néhány szempár a halvány sötétbe bámul, és riadókiáltások hallatszanak. Aztán idősebb és tiszteletre méltóbb hangok harsannak, ahogy mások is meglátják a tengerparton rohanó férfiakat, és kezek sietnek összeszedni legértékesebb holmijaikat, és az emberek, mint hangyák a leforrázott bolyból, menekülnek.

Késő.

Sokaknak késő… túl késő.

Az egyetlen áldás ebben az átokban az, hogy a vicsorgó, pajzsverő férfiak a legfiatalabbakat és a legerősebbeket nem akarják megölni. Elég, ha meghunyászkodó alázatba rémisztik és összeverik őket, aztán megkötözik, hogy máshová vigyék eladni. Dárész házában a két rabszolga kimerülten néz új foglyul ejtőikre, mert ők ezt már átélték egyszer, amikor Ithaka bátor férfiúi rabolták el őket. Boldogtalan elkeseredettségük, amikor pengék és pajzsok veszik körül őket, némi csalódást okoz támadóiknak, akik legalább valami tessék-lássék rimánkodásra számítottak, de a hangulat némiképp javul, amikor Phenera urai és úrnői jajveszékelnek és sírnak. Már ugyanolyan sorsra jutottak, mint azok, akiknek korábban urai voltak, és egykori rabszolgáik csitítják őket, és azt mondják, tedd, amit mi teszünk, mondd, amit mi mondunk, meg fogjátok tanulni… meg fogjátok tanulni.

Teodóra csak azért áll meg, hogy egyetlen értékes tárgyat magához vegyen: az íjat, amellyel nyulakra szokott vadászni. Semmi mást. Semmi nem értékesebb az életénél, ezért rohan, rohan, rohan a hegyek felé, úgy fut, mint az újjászületett Atalanté; hegyfokon kiálló vékony törzsű, kiszáradó fa ágát ragadja meg, azzal húzódzkodik fel; kövön mászik át, lombok alatt oson a zsizsegő sötétben. Odalent otthona lángra lobban. Lépteket hall maga mögött, nehéz súly dobol a bozótosba vezető ösvényen. Válla fölött hátranézve fáklyafényt és árnyakat lát, kis híján megbotlik egy alattomos fagyökérben. De nem esik el. Valaki megfogja estében. Erős fogás. Öreg szemek néznek rá, pislognak, ujj az ajakra. Teodórát az ismeretlen gyorsan lehúzza az ösvényről a sűrű leveles bozótsötétbe. Egy nő van odabent, haja mint az őszi felhő, kezében csatabárd, derékszíján vadásztőr. Ilyen eszközökkel talán felvehetné a harcot; talán belecsaphatná pengéjét annak a férfinak a torkába, aki üldözőbe vette őket, de mi haszna lenne? Ma éjjel semmi. Az égvilágon semmi. Ezért elrejtőznek, egymás tekintetébe burkolóznak, míg a pillantásuk üvölti: csendet! csendet! csendet! Mígnem üldözőjük lépteinek zaja elhal.

Szemelé az öreg nő neve, ő az, aki Teodórát biztonságban tartja. Artemiszhez imádkozik, aki nem érdemli meg az áhítatos hódolatot.

Lent a faluban Dárész nem ennyire okos. Odüsszeusz harcosairól szóló történeteken nőtt fel, és mint minden fiú, úgy-ahogy megtanult bánni lándzsával, karddal. Miután a zsúpfedél lángra kapott, anyja házában előveszi kardját a matrac alól, négy lépést tesz a ház füstölgő ajtajától a kardot két marokra fogva, meglát egy lángba és vérbe öltözött illírt. Harcállást vesz fel, és sikerül kivédeni az illír első csapását. Ez mindenkit meglep, magát Dárészt is beleértve. A következő döfésnél elfordítja testét, és sikerül kardjával oly nagyot ütni a rövid döfőlándzsa nyelének végére, hogy a fa megreped és szilánkokra törik. Az események alakulása feletti öröme azonban nem tart sokáig, mert gyilkosa rövid kardot emel le a derékszíjáról, Dárész következő támadásának irányába fordul, és a gyilkos derékban kettéhasítja.

A kalóz javára legyen írva: volt benne annyi könyörület, hogy pengéjét ezután Dárész szívébe döfte, nem hagyta kínok között fetrengve meghalni. A fiú nem érdemelt ilyen fájdalmatlan halált, mégis úgy gondolom, elég hosszú ideig élt ahhoz, hogy megérdemelje a sorsot, ami neki jutott.

2. FEJEZET

A rózsaujjú hajnal oly tétován kúszott végig Ithaka gerincén, ahogy ügyetlen szerető hosszú szoknyákkal bajlódik. A napvilágnak oly vörösnek kellett volna lennie, amilyen vörös a vér a tengerben, Phenera alatt; úgy kellett volna körbejárnia a szigetet, mintha cápák köröznének körülöttük. A horizont felé nézve az istenek szemét is megerőltette volna, hogy meglássák a kelet felé eltűnő három hajót. Fedélzetükön lopott rakomány: állatok, rabszolgák, gabona. Eltűnnek. Régen eltűnnek már, mire Ithaka hajói vitorlát bontanak.

Beszéljünk egy kicsit Ithaka szigetéről!

Ithaka teljesen elmaradott, nyomorult hely. Lábnyomaim arany érintése a földjén; hangom simogatása az anyák sótól sebes fülében – Ithaka nem érdemel ilyen isteni figyelmet. Kopár nyomorúsága miatt azonban más istenek is ritkán tekintenek rá, ezért az a nyomorú igazság, hogy én, Héra istennő, olümposziak anyja, aki az őrületbe kergettem Héraklészt és hiú királyi felségeket döngöltem kőbe, itt néha rokonságom rosszalló tekintete elől rejtve tevékenykedhetek.

Felejtsétek el az Apolló-himnuszokat vagy a fennhéjázó Athéné büszke kijelentéseit. Veretes verseikben csak magukat dicsérik. Figyelmezzetek az én hangomra: rám, aki megfoszttattam megbecsülésemtől, hatalmamtól, és a tűztől, amely engem illet; rám, akinek nincs már mit vesztenie azok után, amit a költők elvettek tőlem; csak én mondom el az igazat, senki más. Én, aki széthúzom az idő fátyolát, elmondom azokat a történeteket, amelyeket csak nők mesélhetnek el. Kövessetek hát a nyugati szigetekre, Odüsszeusz otthonába, és figyeljetek!

Ithaka szigete úgy védi Hellász tengeri száját, mint valami aggott, repedezett fog; alig egy karcolás a tenger tükörvizén. Erős lábbal az ember egy nap alatt bejárhatja az egészet, ha kibírja, hogy erdőben kell járnia, csenevész fák kötött, amelyek lusta szükségszerűségből csak olyan magasságig nőnek, amely a túléléshez szükséges; vagy képes átlábalni a kiálló köveken, amelyek úgy merednek a földből, mint a holtak ujjai. A sziget valójában csak abban figyelemre méltó, hogy valamikor réges-rég volt egy bolond, aki úgy gondolta, ez a földdarab alkalmas arra, hogy megpróbálja felépíteni azt, amit a világot nem látott, faragatlan helyiek „városnak” neveznek… már amennyire városnak lehet nevezni a zord tengerbe kapaszkodó sziklás hegyoldalra épített rozoga házak tömegét, és e város fölé az úgynevezett „palotát.”

Ebből a kietlen palotából küldték Ithaka királyai parancsaikat a nyugati szigetekre, amelyek mind-mind sokkal kellemesebb helyek, mint ez az átkozott sziklakitüremkedés. Ámbár az Ithaka uralma alatt élő Hyria, Paxi, Lefkáda, Kefaloniá, Kythira és Zákinthosz lakói olajfákat gondoznak, szőlőt termelnek partjaikon, bőven ehetnek árpát, és helyenként tehenet is tartanak, e kis uradalom népei egyforma faragatlanok; csak oktalan és alaptalan elbizakodottságukban különböznek. Sem Mükéné, Spárta, Athén vagy Korinthosz nagy fejedelmeinek, sem a vándor költőknek nem volt semmi okuk arra, hogy Ithakáról és szigeteiről beszéljenek; Ithaka szigete szinte csak különféle vaskos kecskés viccekben került elő… A helyzet csak nem sokkal korábban változott. Odüsszeusz miatt.

Menjünk tehát Ithakába, azon a meleg késő nyári napon, amikor a levelek ráncosodni, ropogni kezdenek, és az óceán felhői oly hatalmas erővel hömpölyögnek az égen, hogy az alant elterülő kis földdarab egyáltalán nem háborítja áramlásukat. Telihold utáni reggel.

Odüsszeusz palotája alatt, a gyalog néhány órányira levő városban az emberek a kemény földön mezítláb állva az első imákat éneklik Athéné templomában. A templom rozoga, fából készült építmény; alacsony, mintha attól félne, hogy egy nagyobb vihar elfújja, de van benne néhány figyelemre méltó tárgy. Fosztogatásból. Arany és ezüst, bár ezeket pompásnak csak világot nem látott, tudatlan falusiak mondanák. Én a magam részéről kerülöm az ilyen unalmas helyeken való megjelenést, nehogy a mostohalányom elődugja önelégült, gőgös arcát, vagy ami még rosszabb, azt suttogja férjemnek, hogy az emberek világában látott engem. Athéné szemtelen nőszemély; szentélye mellett sietve haladjunk tovább.

Van egy piac, amely a kikötőtől egészen a palota kapujáig húzódik. Fával, kővel, bőrrel, kecskékkel, birkákkal, disznókkal, kacsákkal kereskednek itt; sőt, néha lovat és tehenet is lehet venni. Kapható gyöngy, bronz, sárgaréz, borostyán, ezüst, ón, kötél, agyag, lenvászon, festékek és színezékek, gyakori és ritka állatok bőre, gyümölcsök, zöldségek… és persze halak. Nagyon sok hal. A nyugati szigetek kivétel nélkül haltól bűzlenek. Amikor az Olümposzra visszatérek, ambróziában kell megfürödnöm, hogy lemoshassam a bűzt, mielőtt valami kapatos kis nimfa kiszimatol.

Sok ház van. Némelyik szerény otthon; mesterembereké, akik alig tudnak egy rabszolgát tartani. Vannak pompásabb, nagy udvarosak is, nagy emberekéi, akik legszívesebben inkább a víz túloldalán, Kefaloniában lennének, ahol jobban lehet vadászni. A sziget belseje felé haladva néhány perc múlva eltűnik a halszag, helyette trágyaillatot érezni; a változás a körülményekhez képest megkönnyebbülés. Van két kovács, akik sokévnyi munka után rájöttek, hogy jobban járnak, ha ádáz versengés helyett együtt állapítják meg az árakat. Van egy cserzőműhely, és egy másik hely, amely egykor bordélyház volt, de mivel a vendégkör egy része elhajózott, most kénytelen volt szövéssel és kelmefestéssel is foglalkozni. Ezt az ipart űzik a mai napig, mivel a férfiak elmentek a háborúba, és egyetlen hajó sem tért vissza Trója alól fedélzetén Ithaka győzteseivel.

Közel tizennyolc éve már, hogy Ithaka férfiúi Trójába hajóztak, és bár a város eleste óta sok-sok hajó kötött ki Ithaka szigetén, és kis idő után mentek tovább, ennyi idő sem volt elég ahhoz, hogy a bordélyban űzött legősibb mesterség jövedelmezőbb legyen, mint a szép kelmefestés.

Mindezek felett áll Odüsszeusz palotája. Korábban Laertész palotája volt, és nincs kétségem afelől, hogy az öreg azt akarta, az ő dicső nevén maradjon ismert, az ő örökségét vésték bele… Laertész az argonauta, bátor férfiú, aki egykor az én lobogóm alatt hajózott az aranygyapjúért, de aztán az a kis szarházi Iaszón… elárult engem. Laertész azonban megöregedett, mire Hellász összes férfiúja Trójába szólíttatott. Így történt, hogy a fiú háttérbe szorította az apát, új fekete és vörös foltokat mázoltak a folyosók falaira, tágra nyílt szemek, okkersárga árnyalatúak. Odüsszeusz és az íja. Odüsszeusz a csatában. Odüsszeusz elnyeri az elesett Akhilleusz páncélját. Odüsszeusz egy ökörnyi vádlival, Atlasz-vállal. Tizennyolc év telt el azóta, hogy Ithaka királyát legutóbb látták ezen a szigeten, s ez idő alatt alacsony, nem túl impozáns és túlságosan szőrös alakja megnőtt, személyi higiénéje javult, legalábbis a költő szemében.

A költők sokat mesélnek Trója hőseiről. Néhány részletben igazat beszélnek; másokban, mint általában, hazudnak természetesen. Hazudnak, hogy uraik kedvében járjanak. Hazudnak akaratlanul is, mert a költőnek éppen az a művészete, hogy minden fül, amely szavaikat hallja, azt higgye, hogy csak neki szól az ének, és újjá lett, ami régi. Én azonban csak a magam örömére énekelek, és tanúsíthatom, hogy amit Hellász utolsó hőseiről tudni vélsz, annak a valósághoz semmi köze nincsen.

Kövessetek engem Odüsszeusz palotájának csarnokaiba; kövessetek, hogy halljátok azokat az igaz történeteket, amelyeket mohó királyok költői nem mesélnek el.

A nagyterem nyomorúságosan félhomályos még hajnalban is, amikor a tengerről táncolón tükröződő tökéletes fehérség játszik a falakon. Emberbűz, kiömlött bor és megrágott csont, bélszél, epe, verejték szaga keveredik. Megállok az ajtóban, befogom orromat. A szolgálók már serényen dolgoznak; mindent megtesznek, hogy elsikálják a tegnap esti lakoma bűzét, visszategyék a lakoma edényeit a tálalóhelyiségekbe, a konyhába; édes illatú gyógynövényeket égetnek a bűzös levegő megtisztítására, de munkájukban zavarja őket az a néhány férfi, aki még mindig disznóként horkol az asztal alatt, kezüket a tűz hamuja felé nyújtva, mintha jeges vidékről álmodnának.

Ezek a horkoló álomkórosok, lumpen alakok, ez a maroknyi férfi mind kérő. Úgy áradnak be a fogadóterembe, és úgy sodródnak ki Odüsszeusz palotájának ajtaján, mint a dagály. Földjén lakmároznak, szolgálóinak szoknyáját tapogatják. Két évvel ezelőtt húszan voltak; amikor legutóbb fordult a Nap, már ötvenen. Ma már azonban közel százan érkeztek Ithakába a férfiak, mind azzal a céllal, hogy elnyerjék Odüsszeusz magányos, gyászoló hitvesének kezét.

Odüsszeusz festett szeme tekint le rájuk a falakról, de Odüsszeusz halott. Halott! Ezt bizonygatják a kérők hevesen. Tizennyolc éve már, hogy elhajózott Ithaka szigetéről, Trója városa nyolc éve elesett, legutóbb Aiolosz szigetén látták, annak is hét éve már. A tengerbe veszett. Egészen biztosan a tengerbe veszett! Nincs oly rossz tengerész, aki ennyi idő után ne találna haza. Jöjj, ó könnyes királyné, jöjj! Ideje új férjet választanod. Ideje új királyt koronázni.

Ismerem őket, mind ismerem a reménybeli hercegecskéket, akik egymás vállára borulva, összebújva alszanak, mint a kutyák. Egyikük Eufitész fia, Antinoosz; sötét haját gyantázva és olajozva, csillogó halomba simította homlokáról; hajzata oly merev, hogy nem mozdítja el sem eső, sem verejték. Apja vagyonának egy részét tunikájában hordja, mely ruhadarab szegélye bíbor. Egy fogatlan krétaitól vette. A vagyon másik részét gyöngy- és aranyfonatban tartja, melyet lazán nyakába akasztott, mintha csak azt mondaná: „Mi? Ezek a régi holmik? Amfora mögött találtam őket, boros amfora mögött, ahogy az ember ilyesmit találni szokott.” Antinoosz ötéves volt, amikor Odüsszeusz háborúba indult; a kikötőben sírt, toporogva kérdezte, miért nem lehet ő is katona. Most Akhilleusz halott, Ajax és Hektor porban rohad, és Antinoosz nem kérdez többet.

Szuszogva szundít mellette Eurümakhosz, akinek apja, Polübusz úgy kerülte el a háborút, hogy „halaszthatatlan ügyben” a nyugati gyarmatokra hajózott, amely ügy sürgősen tíz egész évig tartott. Eurümakhoszt dajkája kényeztette el; azt mondta neki, hogy Héraklésztől származik. Manapság minden kis szerencsétlen Héraklész leszármazottjának mondja magát, ez szinte feltétel, ha valaki előkelő társaságba akar lépni. Talán a napfény törik meg Eurümakhosz hajában úgy, hogy az ifjú ábrázata valamely aljas és mohó istenségre hasonlít; homloka egyre magasabbra kúszik, lenvörös férfisörénye egyre gyérebb. Viszont magas, mint egy evező, és sovány; ez a két tény együtt elvonja a figyelmet nevetséges arcáról. Úgy néz le a világra, mintha folyton csodálkozna, hogy az élet még virul tétován lépkedő lábai alatt.

Ki van még, aki említésre méltó? Amphinomosz, a királyi sarj, akit arra tanítottak, hogy a becsület minden, az a legfontosabb, és talán gyanítja, hogy ő egyáltalán nem tiszteletre méltó, de fogalma sincs, hogy mihez kezdjen ezzel a helyzettel. Apjának ágyékából bőven termettek fiúk; kerek arcúak, sokan, akik ritkán veszekedtek, és úgy zenéltek, mintha Cerberus vinnyogott volna. Mind halottak. Hárman elestek Trója alatt. Csak Amphinomosz maradt életben, aki megteszi, amit tennie kell.

Andraimón, aki nem alszik, hanem összekulcsolt kezére ernyedt fejét alig tartva fél szemmel figyeli a cselédlányokat. Só vagy homok szárította ki bőrét annyira, hogy amikor megvakarja a nyakát, olyan hang hallatszik, mintha csontot húznának cserzett bőrön? Vajon Trója könyörtelen napsugara fakította ki haját ilyen égett árnyalatúra? Minden hajnalban és éjjel diszkoszvetést kell gyakorolnia, hogy fenntartsa mellkasának, állának, vállának, karjának szép kontúrjait, vagy Árész és Aphrodité áldotta meg ily szépséggel, aminek láttán férfiak remegnek és nők alélnak el?

Egy kis titok: nem áldották meg az istenek; az övéhez hasonló karok nem teremtés eredményei.

Ők a nevesebb férfiúk, a szóra méltók. Úgy tekintünk rájuk, ahogy az ember a gennyes kelésre tekint: reméljük, hogy nem terjed tovább, aztán az élet megy tovább.

Ezekről a henyélő kérőkről szól e történet másik fele, amelyet a költők nem említenek, vagy ha mégis, akkor hazudnak. A palota szolgálólányai számosak, mert maga a palota egy kis gazdaság. Nem volt Ithaka szigetének olyan királya, aki a rendszeres gabonatermést csak a jó szelektől és a dús földek termőerejétől várná; az asszonyok kacsát, libát, disznót, kecskét tartanak; halásznak a kis öbölben, ahová csak nők mehetnek, kagylókat szednek fekete kövek alól; olajfaligeteket gondoznak és árpaföldeket, amelyek oly szikárak és kemények, mint a száj, amely az árpát megeszi. És éjjelente, amikor az utolsó kérő is álomba merül, maguk is lefekszenek, és oly álmokat álmodnak, amelyeket tőlük senki nem vehet el. Hallgassátok… hallgassátok! Lessünk be a frissen megmosott arcok mögé; lubickoljunk egy elhaladó szolgálólány lelkében!

…fonni kell, hogy legyen cérna, könnyű a munka, könnyű munkára vágyik a lábam…

Antinoosz rám nézett tegnap este. Nem tudom, vajon arra gondol-e…

Meg kell mondani Melanthónak, meg kell mondani; üvölteni fog, sikítani, nagyon vidám lesz, meg kell mondani neki most azonnal. Hol van Melanthó?!

De miért? Miért hallgatnál pont ide, szól egy hamiskásan suttogó hang.

Halál a hellénekre, dobogja a szív valakiben, akinek alvadt vér színű haja a nyakára omlik, aki tekintetét lesütve csak a padlót nézi. Halál minden hellénre!

Ithaka ezen szolgálóiról – a rabszolga asszonyokról, az eladott lányokról, a tanulni küldött lányokról – nagyon sokat kell még mondanom. Királynék, feleségek és asszonyok istennője vagyok; feladataimban nincs köszönet, mégis teszem a dolgomat. Sajnos azonban olyan események lendültek mozgásba, amelyek figyelmünket követelik, ezért tekintsünk észak felé!

A teraszos völgybe vezető kivájt úton, lentről, a település felől, melyet csak fogcsikorgatva lehet városnak nevezni, Teodóra jön. Feladta a futást; egyik lábát a másik elé téve óvatosabban lépdel, számolja a lépéseket, céltalanul halad, feje előrehajlik, sarka meg-megremeg; az emberek sietve elhúzódnak előle, hogy utat adjanak neki. Íj van nála, de nyílvesszőket nem visz. Öreg nő halad mellette. Érkezésük csak megnehezíti a dolgokat, de én sosem húzódom el a bajtól.

A palota kapujánál egy bizonyos Mentór nevű férfi éppen a szokásos piaci körre készül. Hivatalosan ő Ithaka hangja; a palotából küldték, hogy Ithaka királyának rendeleteit kikiáltsa. Ithaka királya tizennyolc éve nincs otthon, Mentór pedig nyilvánvalóan nem kiálthatja ki a királyné utasításait, ezért hát manapság nagyon kevés kikiáltanivalója van, és csak reméli, hogy az embereknek van magukhoz való eszük, és rájönnek, mi jó nekik. Az utóbbi időben azonban az emberek józan eszébe vetett hite megcsappanni látszik. Kerek, puha álla alatt kerek, puha has reng; azon kevés férfiak közé tartozik a szigeten, akik huszonöt évüket meghaladták, és talán ez az újdonság az oka, hogy Teodóra lassít, és közelebb lép hozzá. Az egyre perzselőbb hőségtől és az éjszaka eseményeitől kicsit meginog, aztán teljesen megáll a férfi előtt. Hosszan a szemébe néz, mintha pupilláiban bizonyítékot találhatna arra, hogy ez az egész csak egy álom. Aztán egyszerűen kimondja:

– Jönnek a fosztogatók!

3. FEJEZET

A palota falából régi, sötét szemölcsként kiálló helyiségben, melyet úgy építettek meg, hogy bevilágítsa a reggeli fény, heten gyűltek össze. Három idős férfi, egy fiú, aki férfi lenne és három nő. Ott tudják meg, Ithaka szigete milyen borzalmas nap elé néz.

A három férfi és a fiú a lehető legodaillőbbnek tekinti magát. Teknőspáncéldarabokkal berakott tiszafa asztal körül állnak, és hevesen vitáznak.

Egyikük Mentór, aki már napfelkelte előtt talpon volt, és már elfáradt a nap eseményeitől. A másik három: Peiszénór, Aigüptiosz és Télemakhosz.

Többek között ezeket mondták:

– A kecskebaszó kalózok! A rohadt kecskebaszó kalózok! Tudjátok, volt idő, amikor… a nyomorult kecskebaszó kalózok!

– Köszönjük a stratégiai értékelést, Peiszénór.

– Lefkadára támadtak egy hónapja. Teliholdnál. Illírek. Északi barbárok. Ugyanaz a klán, amely akkor…

– Ha még lenne flottánk…

– De nincs.

– Felhozhatnánk a hajókat Zákinthoszról…

– És hagyjuk a földműveseket védtelenül aratás előtt?

– Kérdezhetek valamit?

– Most nem, Télemakhosz!

Ithaka szigetén csak kétfajta férfi létezik; az egyik túl öreg volt, a másik túl fiatal, amikor elhajóztak háborúzni. (Gyakorlatilag van egy harmadik kategória is: ebbe taroznak a gyávák, a rabszolgák és azok, akik olyan szegények voltak, hogy a kardvásárlást sem engedhették meg maguknak. De ők kit érdekelnek? A költőket nem; az isteneket sem.) A két életkori véglet között ott a szakadék, ahol Ithaka legférfiasabb férfiúinak kéne lennie. Apák és az új nemzedék leendő apái nem tértek vissza; feltűnő, hogy nem látni harmincévesnél idősebb és hatvanöt évesnél fiatalabb férfit. A feleségek mellett nincs férj, a nyugati szigeteken több az özvegy, mint a síremlék.

Vegyük szemügyre azokat, akik túl idősek voltak ahhoz, hogy háborúba menjenek, és nézzünk egy ifjoncot, aki kisgyermek korában majdnem szerencsétlenül járt az ekével apja ostoba terve miatt.

Egyikük Aigüptiosz, aki akár Odüsszeuszt is szolgálhatta volna Trója városánál, de olyan nyűg volt a király hátán, olyan humortalan tökfej, hogy a leleményes hadvezér otthon talált neki fontos beosztást, így mindenki méltósága érintetlen maradt, és a hajón az emberek nagyobb lelkesedéssel voltak. Aigüptiosz feláll, hajlik, mint a fűzfa; kopasz fején májfoltok konstellációi éktelenkednek, és a koponyán feszülő, naptól cserzett bőre alatt folyóvölgyszerű képződmények ott, ahol a csont csonttal találkozik.

– Talán eljött az idő, hogy zsoldosok alkalmazásán gondolkodjunk…

– A zsoldosokban nem lehet bízni. Addig vannak az oldalunkon, amíg el nem unják magukat, aztán fosztogatni kezdik a kincset – jegyezte meg Peiszénór. Szőrös, mint egy vaddisznó és alacsony, mint a dombok, melyek között felnőtt. Bal kezét elvesztette még Laertész király idejében, amikor az ithakai haddal fosztogatni járt, ezért nem tud pajzsot fogni, és titkon sír, sír és sír, hogy kevesebbet ér, mint férfi. Az elmúlt néhány évben mindent megtett, amit meg lehet tenni azért, hogy emlékeztesse a világot: éppen hadi sérülése miatt abszolút harcos, sőt hős.

– Miféle kincset? – kérdi Mentór, aki úgy érzi, az idősödés folyamata egyre gyorsul, súlyosabb minden perccel, amit ebben a teremben tölt.

– Tessék…?

– Egy pillanat, Télemakhosz… nézd, minden más hellén király kincsekkel megrakodva tért vissza Trója alól. Azt mondják, hogy amikor Agamemnón visszatért, csak a magának zsákmányolt kincset hajóiról öt napig tartott kirakodni. Öt napig. Azt mondják, Menelaosz aranykádban fürdik.

– Menelaosz még életében nem fürdött.

– Nem igazán sietett haza a háborúból, igaz? Úgy hallottam, a fivére délre vitorlázott, és egyiptomi arany van a rakterében. Azt mondják, a krétaiak nagyon dühösek rá.

– Következésképpen éppen annyi aranyunk van, hogy kirabolhassanak minket, de annyi nincs, hogy megvédhessük magunkat.

– Elnézést!

Télemakhosz. Tizennyolc éves. Azért állhat itt, mert ő Odüsszeusz fia, bár ennek jelen esetben legalább annyi hátránya van, mint előnye. Haja nem olyan fenségesen aranyló, mint atyjáé (akinek haja történetesen őszülő barna, de a költők, a költők!), és sápadt arcbőrét talán najád nagyanyjától örökölte. Szeplős arcán van valami gyerekes vizenyősség, amit eddig a lándzsával, karddal végzett napi több órás gyakorlatozás sem volt képes agyagos keménységűre edzeni. Ó, egy napon majd széles lesz a válla, combja, mint az óriás husángja, de most még fiú, és azért küszködik, hogy kiserkedjen a szakálla; amikor megszólal, hangját a természetesnél egy kicsit mélyebbre erőlteti, és ha tartása egy kicsit is elernyed, nagyon fegyelmezetten rögtön kihúzza magát. Athéné szerint nagy lehetőségek vannak benne, és Hermész, akinek vére csörgedez a dinasztia leszármazottaiban, legszívesebben földre szállna, hogy nagy ölelésbe vonja Télemakhoszt. Fivérem, Hádész, aki észszerűbben tekint ezekre a dolgokra, időnként a ködbe réved és azt mondja: „Vannak családok, melyek sosem találnak ki a gödörből.”

Odüsszeusz rettenetesen rossz hajós; nem látom semmi jelét, hogy a fia jobb irányérzéket örökölt volna.

– Biztosan kiképezhetnénk az embereinket. Úgy értem, vannak férfiúink, vannak…

– Ez nem fog menni, Télemakhosz.

– De én…

Télemakhosz jellemzően nem fejezi be a mondatait. Ha bemutatják valakinek, azt mondják: „Ő Odüsszeusz fia, Télemakhosz”. Mindig az apja nevét veszik előre, és mintha ez a nyelvbotlás megfertőzte volna Télemakhosz saját hangját, így nem igazán tud eljutni olyan értelmes mondat végére, amelyben egy kicsit ő is benne lenne. Apjának hírneve legalább annyi problémát okoz, ahányat megold, mert hős fiaként természetesen Télemakhosznak is el kell vitorláznia és hőssé kell válnia, nehogy saját apja elhomályosítsa, ahogy Odüsszeusz tette azt elődjével. Ahhoz azonban, hogy elhajózhasson, támogató hadsereg kell. Sokkal könnyebb hősnek lenni, ha van valaki, aki megfoltozza a vitorlát, és tud főzni. Tekintve azonban, hogy Ithaka harcosai egy kivételével mind halottak, ebben van némi logisztikai kihívás.

– Van egy nyilvánvaló megoldás… – tűnődik Aigüptiosz.

– Helyben vagyunk – sóhajt Mentór.

– Eurümakhosz vagy Antinoosz…

– Ha helybélit választunk, azzal a szárazföldiek haragját vonjuk magunkra. Mit szólnátok a korinthoszi vagy akár a thébai kérőhöz? Vagy a hogy-is-hívják kolkhiszihoz? Rendes embernek tűnik.

– Valami egyiptomi fickó is várakozik kint. El tudjátok hinni? – Peiszénór addig soha nem találkozott egyiptomi emberrel, de abban biztos, hogy mint kérőt, nem támogatná. – Viszont jóillatú.

– Apám nem halt meg!

Télemakhosz ezt már olyan sokszor mondta, hogy aki hallotta, annyira figyelt fel rá, mint a mezei tücsök ciripelésére, ezért tudomást sem vesznek róla.

– Nem, nem, nem és nem! Ha a tengeren túlról választunk, akkor itt polgárháború lesz. A szigetek nem viselik el. Akkor kénytelenek lennénk Mükénétől segítséget kérni, vagy ami még rosszabb, magától Menelaosztól. El tudjátok képzelni, hogy spártai katonák lépjenek Ithaka szigetére? Az egyenesen…

– Ha nem megfelelőt választ férjül, Menelaosz így is, úgy is eljön.

Télemakhosz üvöltött. Pedig Télemakhosz sosem üvölt. Odüsszeusz sem ordított soha, kivéve egyszer, amikor azt parancsolta az embereinek, hogy vigyék őt a szirének szigetére – de azok rendkívüli körülmények voltak.

Senki nem fejezi ki rosszallását azért, mert a fiú megsértette a protokollt, hogy nem tud méltóságteljesen viselkedni, de egy pillanatra minden nő felnéz. Szótlanul, tágra nyílt szemmel figyelnek. Ó! Már el is felejtettétek, hogy nők is jelen vannak ebben a tanult gyülekezetben? Ugyanígy lesznek ezzel a költők is, amikor az itt történteket megéneklik.

– Apám nem halt meg – ismétli Télemakhosz halkabban, nyugodtabban. Erősen fogja az asztal szélét, ujjai elfehérednek. Feje lehajtva. – Anyám nem házasodhat újra. Ez lehetetlen. Szentségtörés.

Az idősebb férfiak félrenéznek.

Egy idő után a nők is. Nem mintha az ő nézésüknek különösebb jelentősége lett volna. Ők csak dísznek vannak ebben a jelenetben. Ha a költők egyáltalán megemlítik őket, körülbelül olyan hangnemben szólnak róluk, ahogy egy szép vázát, míves pajzsot dicsérnek – a formák részleteit ecsetelik, ami az eseményhez bizonyos színt ad. Valószínűleg ezt érzi a három nő is, mert úgy állnak, mintha ők lennének a szerénység mintaképe. Egyikük Autonoé. Haja gesztenyebarna, arca kemény, mint a kiszáradt tengeri csillag. Törékeny, és nem a férfiszemek kedvéért szép. Lanton játszik, zenével foglalja le magát. Már vagy fél órája hangol, de valahogy sosem sikerül jól eltalálnia. Mellette Éósz. Alacsonyabb, csípője kerekebb; arcbőre fehér, szeplőtelen. Körmeivel vastag gyapjúszálakat kártol finom fonallá; oly gonddal fésüli, mint úrnője haját. Képes ezt csukott szemmel és nyitott füllel tenni… a füle bezzeg mindig nyitva van.

A harmadik nőnek talán a kis szövőszéken kéne szőnie, mert gyakran látni, hogy nyilvánosan sző. De nem. Ez nem nyilvános hely, itt komoly diszkusszió folyik, ezért a harmadik nő kezét ölében nyugtatva ül, álla felszegve, feje az asztal körül álló férfiaktól kissé elfordítva. Olyan figyelemmel hallgatja a beszélgetést, hogy Ajax is megrémülne (aki jobban fél a nőktől, mint a haláltól), mégis elfordítja róluk tekintetét, hogy figyelmének erejével ne zavarja meg a tanács tagjait.

Ő Odüsszeusz királyi hitvese, Pénelopé, a ház úrnője, Ithaka királynéja, és – mint arról sok-sok férfi próbálja meggyőzni – csak szomorúság és ádáz küzdelem okozója. Pénelopé ezt méltatlan vádnak érzi, de ennek részletes kifejtése nagyobb lélegzetű ügy annál, mintsem halandó tüdő képes lenne megbirkózni vele.

Bőre hellén királynéhoz képest kicsit sötét, így aztán egyáltalán nem divatos; haja, mint az éjféli tenger, mégis szőkének fogják leírni, ami kívánatosabb. A dalnokok egyszerűen átugorják majd azt a tényt, hogy milyen karikásak a szemei. Pénelopé a királyné, mégsem ül a tanács asztalánál, mert az nem lenne helyénvaló. Hiszen ő még mindig a távol lévő király hitvese, és bár majdnem mindenki egészen biztos abban, hogy a tanács az ő szép feje fölött fog dönteni, öröm látni, hogy egy nő komolyan veszi a dolgát.

Pénelopé kezét ölében nyugtatva hallgatja, ahogy a tanács tagjai vitáznak.

– Télemakhosz, tudjuk, hogy szereted apádat…

– Nincs holttest… nem találták holtan. Odüsszeusz életben van. Amíg nincs holttest…

– …és csodálatos, hogy életben lehet, tényleg az, de a tény attól még tény: egész Hellász véleménye az, hogy már nincs az élők sorában, és egész Hellász kezd türelmetlen lenni! A nyugati szigeteknek király kell!

Ha érdekli is, amiről ezek a férfiak beszélnek, hogy van férje vagy nincsen már férje, vagy új férjet kellene szerezni neki, és mi az, ami az adott helyzetben politikailag a legfontosabb, Pénelopé az érdeklődésnek nem adja semmi jelét. Látszólag a fal tetejére festett fekete spirálmintát csodálja, mintha csak akkor fedezte volna fel, milyen könnyen lehet egy festett hullámból festett felhő, és hogy ezek a művészi nem-tökéletességek adják az ábrázolás karakterét.

Lábánál Autonoé megpendít egy húrt – pling –, de a hang hamis.

Éósz fonalat sodor az orsóról, ujjhegyei alig mozognak, de gyorsan járnak, ahogy a pók táncol.

Végül Aigüptiosz szólal meg:

– Talán ha rendelkezhetnénk Odüsszeusz aranyának egy részével…

– Milyen arany?

Aigüptiosz szeme Pénelopéra rebben. Természetesen Ithaka bölcs férfiúi intézik a palota pénzügyeit, ők hozzák a nagy döntéseket, ahogy azt a férfiaknak tenniük kell. Ám sem a hettiták agyafúrt matematikája, sem az agyagtáblán sikló íróvessző, sem a papiruszra festett jelek, amit a külföldiek „írásnak” neveznek, nem jutott még el Hellász partjaira, így a levegőben lóg a – bizonyíték nélküli és bizonyítatlan – gyanakvás, hogy van valami más is Ithaka pénzügyeivel, mint amit e tudósok felfogni képesek. Pénelopé tüntető szegénységben él, ám továbbra is eteti a kérőket; minden este lakomát ad, ahogy azt a ház asszonyaként az illendőség szerint meg kell tennie. Hogy is van ez?

Valóban, hogyan? – tűnődik Aigüptiosz, ahogy sokan mások, akik Pénelopé ajtaján kopogtatnak. Hogy is van ez?

– Miért nem képezhetünk ki saját embereket? – kérdi Télemakhosz és minden erejével azon igyekszik, hogy ne fintorogjon; az idősebb férfiak feszengve toporognak, nem tudják eldönteni, vesztegessék-e az idejüket arra, hogy ezzel a kérdéssel foglalkozzanak.

– Helyőrségünk van Lefkádán és Kefaloniában. Ithakában miért nincs?

– Nem mintha a lefkádai katonáknak valami hasznát vettük volna – jegyzi meg morogva Mentór. Arca komoly, mint a hegyomlás. – Amikor a fosztogatók teliholdnál rajtuk ütöttek, a helyőrség katonáinak fele részeg volt, a másik fele meg a sziget másik oldalán időzött.

– Azok képzetlenek voltak. A mieink nem lesznek képzetlenek – állítja Télemakhosz felettébb magabiztosan, ami az utóbbi tizennyolc év tapasztalatai alapján nagyon optimista állításnak tűnik.

Pénelopé válaszol. Az, hogy megszólal, elfogadható, mert nem mint királyné szól, ami illemsértő lenne, hanem anyaként.

– Még ha volna is elég férfi Ithaka szigetén, ki lenne a vezetőjük? Te, Télemakhosz? Ha nevedhez méltóan száz lándzsát sikerülne összeszedned a szigetről, akkor ki a megmondhatója, hogy nem fordítod ezeket a lándzsákat a kérők ellen, és követeled magadnak atyád koronáját? Antinoosz és Eurümakhosz is nagy ember fia; Amphinomosz és a még távolabbról érkezett kérők Püloszról és Kalüdónról hozhatnak zsoldosokat. Abban a pillanatban, amikor fenyegetésnek tekintenek téged, amint harcosok élére állsz, félreteszik nézeteltéréseiket, szövetkezni fognak ellened, és ha ez így lesz, könnyen túlerőbe kerülnek veled szemben. Illetve jobb előbb megölni téged, megelőző lépésként, mielőtt erre kerülne a sor. Kerülendő a felesleges okvetetlenkedés.

– De ennek semmi köze a kérőkhöz. Ez az otthonunk védelme.

– Mindennek köze van hozzájuk – sóhajt fel Pénelopé. – Még ha nem is az, amit gondolsz.

Télemakhosz, mint minden halandó és halhatatlan, gyűlöli, ha tévedését a fejére olvassák. Gyűlöli. Arcizmai egy pillanatra úgy összerándulnak, mintha saját arcát akarná lenyelni és véres pépként kiköpni; de nem teljesen idióta, ezért visszafogja magát, gondolkodik, és azt mondja:

– Rendben. Együtt toborzunk katonákat. Amphinomosz felfogja, mi a helyzet. Eurümakhoszra is lehet józan ésszel hatni. Ha olyan nagyon akarják Ithakát, meg kell védeniük.

– Feltéve, ha nem valamelyikük áll a támadások mögött.

– Északi ördögök… az illírek…

– Az illíreknek földje nagyon messze északon van; nagy utat kell megtenniük a támadáshoz. És Mentórnak igaza van. Hogyan sikerülhetett Lefkáda szigetére lecsapniuk, aztán hazahajózni, feltölteni a készleteiket és teliholdra visszaérni Ithakába? És miért támadták Phenerát? Jelentéktelen kis falu. Azért miért hajóztak volna ilyen messzire? Ezeket a tényeket is egytől egyig figyelembe kell vennünk.

– Meg tudom védeni Ithakát, anyám. Képes vagyok rá.

– Tudom, hogy képes vagy rá – hazudja Pénelopé. – De amíg nem tudsz száz férfit a legteljesebb titokban idehozni a szigetekről, vagy nem találod meg a módját, hogy megakadályozd vendégeink szövetkezését úgy, hogy ne hozhassanak össze nagyobb haderőt, mint amit te ki tudsz állítani ellenük, addig attól tartok, sokkal óvatosabban kell ezekhez a dolgokhoz hozzáállnunk.

Télemakhosz hallhatóan felsóhajt, és nem tesz megjegyzést. Így sóhajtani Odüsszeusz szeretett dajkájától, Eurükleiától tanult meg, aki folyton fortyog és füstölög, és soha semmi nem jó neki, soha semmivel nem elégedett. Ha Pénelopé listát vezetne arról, hogy mit bánt meg életében, előkelő helyen lenne rajta az, hogy ezt a fajta viselkedést engedte kifejlődni a fiában.

A beálló feszélyezett csendben senki nem néz senki szemébe. A szolgálólány Autonoé egy pillanatig úgy néz ki, mintha kis híján felnevetne. Aztán Mentór szólal meg:

– A kérők valamelyike tett valami ilyesmire célzatos megjegyzést?

– Célzatos megjegyzést? – Pénelopé szempillái nem olyanok, mint unokanővére, Heléna szempillái. Nem képes mesterien rezegtetni, de látott másokat ilyesmivel próbálkozni, ezért most legjobb tudása szerint ő is megkísérli. Feltűnően sikertelenül.

– Aki esetleg… támogatásukról biztosít. Vagy… védelemről beszél.

– Mind ugyanazt mondja. Hogy ő lesz az erős férfi, a bátor férfi, aki végre békét hoz erre a királyságra, ő lesz a király, akit Ithaka megérdemel, satöbbi. A részletek azonban… a részletekben mindig gyengék. A részleteket nem olyasminek tartják, amikről egy királynéval beszélgethetnek.

– A fiúnak igaza van – szól Peiszénór, erre minden tekintet feléje fordul. Peiszénór komoran pillant végig az asztalnál állókon; olyan tekintettel, mintha már csurom vér lenne. – Ha nem engedhetjük meg magunknak, hogy zsoldosokat fogadjunk… – Ó, mily nagy hangsúlyt tesz a ha szóra! Hogy torzul a szája, ahogy kiejti! Ő sem egészen biztos abban, hogy pontosan ismeri Pénelopé vagyonának forrását, ám a többiekkel ellentétben soha nem hallott a számvetés fogalmáról – …, akkor nincs más választásunk. Helyőrség kell, hogy megvédjük Ithakát… a palotát és a királynét. Túl hosszú ideje állnak fenn ezek az állapotok. Beszélek Antinoosszal, Eurümakhosszal és atyáikkal. Amphinomosszal is. Ha ők beleegyeznek, akkor a többiek követik az ő példájukat. Találunk valakit, aki vezeti ezt a csapatot. Olyan embert, akit mindenki elfogad. Olyan embert, aki nem kötődik a kérők egyikéhez és Télemakhoszhoz sem.

– Tagja akarok lenni a csapatnak – szólal meg Télemakhosz.

– Semmiképpen – tiltakozik Pénelopé.

– Anyám! Ha királyságunkat fenyegetés éri, kötelességem megvédeni!

– Még ha valami csoda folytán Antinoosz és Eurümakhosz hajlandó lenne félretenni ambícióit fél napnál hosszabb időre, hogy csapatot szervezzenek, ki fog szolgálni abban a helyőrségben? Ithaka szigetén nincsenek férfiak. Csak apa nélkül nevelkedett ifjak és öregemberek. Kérlek, bocsásd meg keresetlen nyíltságomat, Peiszénór. Meglehet, az illírek barbárok, de harcosok. Nem vagyok hajlandó kockáztatni az életedet…

– Az életemet! – csattan felé Télemakhosz, és megint felemelte a hangját. Apja ezt nem tette volna, de ó, de ó, Télemakhoszt asszonyok nevelték. – Férfi vagyok! Én vagyok a ház feje!

Szerencse, hogy nem visít, amikor ezt mondja. Hangja egy kicsit később kezdett mutálni, mint remélte, de már nincs gond. Hamarosan kisarjadhat a szakálla.

– Férfi vagyok! Én vagyok a ház feje! – ismétli, kissé kevésbé magabiztosan. – És meg fogom védeni királyságomat.

A tanács tagjai feszengve toporognak, Pénelopé hallgat. Vannak dolgok, amiket ki kellene mondani; nagyon súlyos és fontos dolgok, de most mintha minden férfiú saját próféciájába merülne; a jövőn merengenek, amely egyiküknek sem tartogat semmi jót.

Végül Pénelopé feláll, ahogy a hattyú felemelkedik fészkéből. A férfiak udvariasságból hátralépnek, és enyhén meghajolnak; hiszen ő Odüsszeusz király hitvese.

– Phenerán… vannak túlélők?

A kérdés váratlanul éri őket. Végül Peiszénór válaszol.

– Néhányan. Egy lány jött a palotába egy öregasszony kíséretében.

– Egy lány? Meg kell hallgatnom őt.

– Egyáltalán nem fontos. Az a lány csak…

– Az a lány palotám vendége – feleli Pénelopé kissé keményebb, élesebb hangon, mint amit a férfiak feltételeztek volna róla. – Gondoskodunk róla. Éósz! Autonoé!

Szolgálólányai összeszedik holmijukat, és sietve távoznak a teremből. Eltelik egy pillanat, aztán Télemakhosz bólint, és a tőle telhető legkirályibb léptekkel távozik. Valószínűleg a lándzsaélesítést gyakorolja.

Az idős férfiak maradnak, kezüket nézik, aztán végül Mentór, aki az ilyen kérdésekben mindig jól gondolkodott, tanácsnok társaira néz és felcsattan:

– A tüsszentésemben is több bátorság van, mint bennetek.

Azzal Pénelopé nyomában távozik.