Brett O’Conor

A Vérengző

© Brett O’Conor, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak bármely részletét a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, vagy más módon – közölni.

A történet szereplői kitalált figurák. Bárminemű hasonlóságuk élő vagy már halott személyekkel, csak a véletlennek tudhatók be.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Első fejezet

Nyomasztóan steril volt ez az egész közeg. A falakat borító, puha, műanyagborítás, a mennyezetről világító neonfény és a csillogóra suvickolt padló is. A bal oldali ajtóba épített, dróthálóval megerősített ablak ragyogott a tisztaságtól és valószínűleg még nagyítóval sem lehetett volna elmaszatolódott ujjlenyomatfoltokat találni rajta. Az ablakban olykor megjelent egy-egy elmosódott fej kontúrja. A kíváncsiskodó személyzet, az ápolók és ápolónők lestek be rajta olykor.

Az elegáns, sötét öltönyt viselő magas férfi ügyet sem vetett rájuk. Szinte hipnotizálva bámult befelé az előtte terpeszkedő, törhetetlen műanyagból csiszolt ablakon. Az ablak mögötti helyiségbe zárt, ülő pózban lekötözött férfit figyelte. Az csak a felső testét és a fejét tudta mozgatni a szorosan ráerősített, kényszerzubbonyhoz hasonlatos hevederek fogságában. Vékony, de annál erősebb láncok rögzítették a hevedert és ezzel őt magát is az ágykerethez. Egy fehér köpenyes orvos állt meg az öltönyös férfi mögött és diszkréten köhintett, hogy magára vonja a figyelmet.

-   Ön az FBI-tól van? – kérdezte halkan.

Az öltönyös megfordult. A jól szabott, drága zakó mellényzsebében egy márkás napszemüveg kerete és sötét lencséje mutatta, hogy a férfi sokat ad a megjelenésére. Hideg tekintettel végigmérte az orvost, aztán visszafordult az ablak felé, csak utána felelt.

-   Igen.

-   Ön kapta el?

-   Igen! – ismételte az ügynök.

Az orvos megköszörülte a torkát és bátortalanul folytatta.

-   Sokan fellélegezhetnek most uram! Azt hiszem, az egész állam, de talán az ország is köszönettel tartozik! Nyolc év… Nem is értem, hogy tudott ilyen sokáig működni ez a… ez a…

-   Ez a mocsok állat? – segítette ki a zavarban lévő orvost az ügynök.

-   Nos… én …mivel ő az én betegem, hivatalosan nem mondhatok róla ilyesmit, de azt hiszem, ön helytállóan fogalmazott.

-   Az ön betege… – sziszegte az ügynök. – Betegnek nevezik, pedig csak egy szemét gyilkos! A rendőrség és a hivatal nyolc évig üldözte, most meg élete végéig egy szanatóriumban üdül majd, jótékony narkózisban! Ön szerint ez jó így? Villamosszékben lenne a helye!

-   Erre én nem tudok felelni önnek…! Nekem az a dolgom, hogy kezeljem és szinten tartsam az állapotát. Még csak nem is ítélkezhetek felette. Mármint hivatalosan. – elhallgatott, aztán végül csak kibökte. – Elmondhatja, hogy sikerült végül, ennyi idő után elkapnia?

Az ügynök egy pillanatra az ápoltra nézett, majd újra az orvos felé fordult. Nagyot sóhajtott, aztán mintha a lelkén akarna könnyíteni, halkan beszélni kezdett.

-   Az érdemi fejlemények akkor kezdődtek, amikor az FBI kijelölt számomra egy új társat…

Második fejezet

A fehér paraván jótékonyan eltakarta a tetthelyet. A nyüzsgő újságírókat és a gyászos szenzációra összegyűlt helybelieket egy rendőrségi szalag mögé terelték. A murvás parkoló zsúfolásig telt villogó lámpájú rendőrautókkal. Azok mögött árválkodott a teljesen feleslegesen iderendelt mentő és a jóval közelebb parkoló halottaskocsi. A közvetítőkocsik tetejéből már rég kiemelkedtek a vastag csöveken álló kamerák és a riporterek egymás lábán taposva tülekedtek, hogy szóra bírjanak végre valakit. A halottkém türelmet erőltetett magára, amíg a holttest mellett térdelő ügynök engedélyére várt, hogy a munkáját végezhesse. A nagydarab, öltönyös férfi a fiatal nő, hason fekvő hulláját vizsgálgatta már időtlen idők óta és nem úgy tűnt, hogy egyhamar abbahagyja, akármit csinált is. Mert nézegetni nagyon nem volt mit a holttesten. Legalábbis neki nem. A háton lévő két, mély szúrt seb és a bal oldalon lévőből kifolyt, mostanra megszáradt, vastag vércsík, meg a szőkésbarna hajjal borított tarkó alól kilátszó, vörös folt, a karcok helye, aligha mondhatott neki többet, mint amit már amúgy is tudott. A rendőrségtől kiérkezett nyomozók a halottkém mellett beszélgettek és a szövegből világosan kiderült, hogy ők is unják már a szövetségi ügynök ténykedését. Valamiért azonban óvakodtak siettetni.

A hátuk mögött ekkor némi mozgás támadt és a riporterek hangoskodni kezdtek. Egymást túlharsogva kiabálták a kérdéseiket, úgyhogy végül már egyiküket sem lehetett érteni.

-   Ezeket arra tanítják, hogyan kiabálják túl a konkurenciát? – kérdezte az egyenruhások rangidős tisztje a mellette álló őrmestertől.

Egy másik öltönyös emelte fel a kihúzott rendőrségi szalagot és egy jelvényt lobogtatva feléjük indult. A halott nő mellett térdelő ügynök felállt. Az elegáns nadrág térdén, két tenyérnyi sárfolt éktelenkedett, de ez láthatóan egyáltalán nem érdekelte. A közeledő felé fordult és mikor az odaért, egy cseppet sem barátságos hangon kérdezte.

-   Maga meg ki a franc?

-   Jim Donaghue különleges ügynök. Phillips nem szólt…

-   De! – szakította félbe Donaghuet az ügynök. – Küldött egy üzenetet.

Lehúzta a gumikesztyűjét és kezet nyújtott.

-   Lenny Maraccio. Szervusz! Nem úgy volt, hogy az irodában találkozunk?

-   Szervusz! – bólintott Donaghue. – Éppen csak becsekkoltam a motelbe amikor hívtak, hogy újabb hullát találtak. Gondoltam inkább idejövök, úgyhogy fogtam egy taxit. A mi emberünk műve?

-   A mienk? – kérdezett vissza Maraccio vezető különleges ügynök ingerülten.

-   A delawarei iroda átirányított erre az ügyre. Úgyhogy most már a mienk! Már, ha valóban ő volt.

Maraccio visszafordult a hulla felé.

-   Ő volt! A mi emberünk! Átszúrta mind a két tüdőt és megvárta, míg a nő kínhalált hal. Aztán sebeket ejtett a tarkó alatt, a gerinc mellett. Vízpart közelében, arccal lefelé hagyta a testet, teljesen meztelenül. De ezt sem erőszakolta meg.

-   A rohadt életbe! Tudjuk már ki a nő?

-   Még meg sem fordítottuk, úgyhogy egyelőre nem lehet azonosítani. A technikusok készenlétben várnak, hamarosan nekikezdenek. Ha van priusza, az ujjlenyomatokból gyorsan kiderül a személyazonossága.

-   Van még itt dolgunk?

-   Ha csak nem akarod te is megvizsgálni, akkor nincs!

Donaghue leereszkedett a holttest mellé, de ő vigyázott, hogy ne térdeljen bele a sárba. A sebeket nézegette, aztán hátra nyúlt és kért egy gumikesztyűt.

-   Mi okoz ilyen sérülést? – kérdezte.

-   Kiköszörült csavarhúzó. De ezt csak a hatodik áldozat óta használja. Előtte valami kétélű tőrrel szúrt. Legalábbis, amióta ez a módszere.

-   A hatodik gyilkosság történt a Clearwater folyó mellett, ugye?

-   Nem! A Clearwaternél a hetedik volt. A hatodikat Clarkstonban csinálta. Az volt az egyetlen alkalom, hogy Washington államban gyilkolt a rohadék! Látom, ismerkedtél az aktával!

-   Éppen csak átfutottam a repülőn. Mikor történt ez a gyilkosság?

-   A halottkém előzetes vizsgálata alapján, olyan hajnali fél kettő és kettő között.

-   Megint egy kietlen helyen, hétköznap éjjel. Nincs szemtanú, senki nem látott semmi gyanúsat a környéken. Miért nem menekülnek? Miért nem sikítoznak a nők? – morfondírozott félhangosan Donaghue ügynök. – Hol vannak a ruhái?

-   Sohasem kerülnek elő! Vagy inkább úgy mondom, nem jut sem a rendőrség, sem a mi tudomásunkra, ha elő is előkerülnek. Az iratok, okmányok, bankkártyák sem. De ezen nincs is mit csodálkozni! Ha eldobja a ruhákat, a hajléktalanok megtalálják és összeszedik, aztán két nap múlva már a saját gazdájuk sem ismerne rájuk. Az iratokat nagy valószínűséggel megsemmisíti, vagy elrejti valahol. A telefonokat szintúgy. A cellainformációk mindig a gyilkosság helyszíne és ideje körül szűnnek meg. Nem kerül elő a készülék és többé nem aktiválódik az IMEI. Nem bukkan fel a SIM-kártya, sem a memóriakártyák. A telefonon tárolt egyedi azonosításra alkalmas adatok és fényképek nem jelennek meg sehol az interneten.

Donaghue óvatosan megérintette a holttest hátán a sebeket, utána pedig a bőrbe karcolt, szabálytalan vágásokat nézegette, de semmilyen formát vagy képet nem tudott belőle kiolvasni.

-   Ezeket miért csinálja?

-   Nem tudom! Poszt mortem sérülések. A halál után kerülnek rájuk.

-   Mikortól kezdte el?

-   A negyedik hullán, Kanadában, még nem volt ilyen nyom, pedig az volt az első, akit már mindkét tüdején megszúrt. Az ötödiken, akit Apple Valleyben kapott el már voltak karcok. Talán valami vallási vagy okkultista szimbólum, de a szakértőink nem jutottak vele semmire.

-   Miért szarakodik a karcokkal, ha nincs mögöttük jelentéstartalom? – morfondírozott félhangosan Donaghue. – Tuti, hogy az áldozat sokáig haldoklik, így simán lebukhat, ha még ezekkel is tököl!

-   Lebukhatna! De nem bukik le! Ez már a huszonkettedik gyilkossága és még egy felületes személyleírásunk sincs. Egy kibaszott szellem a fickó!

-   Van bármi hasonlóság az előző gyilkosságokkal?

-   Csak a védjegyek.

-   Összefüggés az áldozatok között?

-   Semmi. Azon kívül, hogy mindegyik nő, illetve, hogy mindig van női áldozat. – Maraccio elővette a telefonját és elolvasta az üzenetet. – Francba! Phillips balhézik, hogy miért nem vagyunk még ott?!

-   Vagyunk? – kérdezte Donaghue.

-   Neked már régen jelentkezned kellett volna nála. Biztos szóltak neki, hogy kijöttél és most őrjöng, hogy nem az ő irodája volt az első, ahol megjelentél. Nem csípi, ha egy ügynök foltot ejt a tekintélyén!

-   Jó fej…!

-   Az! Jó nagy seggfej! – Maraccio a halottkémre nézett. – A tied Joshua! Minél előbb kérem a jelentést róla!

-   Legkésőbb reggelre meglesz Lenny!

-   Kösz! Jövök neked egy üveg piával érte!

Elindultak a kordon felé.

-   Elég jóban vagy az emberekkel.

-   Csak azokkal, akik nem a seggfejek között vannak! – felelte Maraccio.

Donaghue elvigyorodott, de aztán gyorsan abba is hagyta, amikor az újságírók nekiálltak a kérdéseiket kiabálni.

-   Maraccio ügynök! Maraccio ügynök! Ez is a Vérengző műve volt?

-   Mikor kapják már el Maraccio ügynök?

-   Hány áldozat kell még, hogy végre felpörögjön az FBI?

-   Nehogy válaszolj nekik! – szűrte Maraccio a fogai között Donaghuenak. – Akkor nem szállnak le rólunk! És amilyen jó napom van ma, biztos pofán vágom valamelyiket, ha előjön az agyával!

-   Hé! Az ott nem Jim Donaghue? – kiáltotta az egyik tévériporter mikrofonnal a kezében. – Dehogynem! Jim! Mondjon valamit!

-   Magának Donaghue különleges ügynök! – felelte Donaghue és mutatóujjával a riporter felé bökött.

Az úgy folytatta, mintha nem is utasították volna finoman rendre.

-   Donaghue különleges ügynök! Most, hogy sikeresen megoldotta a Seaford-gyilkosságokat, maga veszi át a nyomozást?

Mivel nem kapott választ, a riporter folytatta a kiabálást.

-   Csak azért kérdezem Donaghue ügynök, mert ráférne egy kis vérfrissítés az idahoi FBI irodára! Maraccio ügynök hét éve nem jut előbbre a gyilkosságokkal, gondoltam, a Szövetségi Kormány végre bevon valaki olyat, aki ért is a dolgához?!

-   Te barom! – kiáltotta Donaghue és a riporter felé lendült, de Maraccio közéjük ugrott és feltartóztatta, mielőtt meglökhette volna.

-   Hagyd! Nem éri meg! – mondta Maraccio, aztán a riporter felé fordult és ő lökte mellbe, hogy az elsodort két másikat, mielőtt hanyatt esett.

A fényképezőgépek csattogtak és a kamerák némelyike a távozó ügynököket, több másik pedig az éppen feltápászkodó riportert vette.

-   Ennek még lesz folytatása Maraccio! – kiabálta a megalázott újságíró és a ruháját porolgatta.

-   Barom! – kiabált vissza neki az ügynök, aztán kinyitotta a terepjáró ajtaját.

Maraccio szándékosan úgy indult el a bivalyerős terepjáróval, hogy a felvert murva a szerteszét parkoló közvetítőkocsiknak csapódjon. Még a motor bőgésén át is hallani lehetett a karosszériáknak ütődő kavicsok pattogását. Az ügynök a tükörből látta, hogy többen az öklüket rázzák feléjük.

Harmadik fejezet

Mikor már eltávolodtak a parkolótól, Maraccio nagyot fújtatott.

-   Tetű banda! – szűrte a fogai között.

-   Látom igyekszel tartalmas kapcsolatot felépíteni a sajtóval!

-   Néha kifejezetten az az érzésem, hogy ezzel a mocsokkal vannak! Ráakasztották a Vérengző nevet és azóta minden újabb gyilkosság után, hetekig sztárolják. Minket meg lehúznak.

-   Nem próbáltátok bevonni őket?

-   Dehogynem! De Phillips azt is eltudta baszni!

-   Hogy-hogy?

Maraccio a másik ügynökre sandított, aztán a műszerfal kijelzőjén világító, diszkrét órára nézett. Ebben a forgalomban lesz vagy ötven perc, mire odaérnek az irodához.

-   Az első áldozatát alig pár mérföldre innen ejtette, nyolc évvel ezelőtt. A nő néhány nappal múlt harminc, amikor elkapta. Azt megfojtotta és még nem jelölte meg. Ha a többi jellemző nem egyezik, akkor nem is neki tulajdonították volna azt a gyilkosságot. Így is csak utólag vettük át a nyomozást, a negyedik, illetve, összességében az ötödik gyilkosság után. Eagleben hagyta a testet a kertvárosi tavaknál. A helyi zsaruk nyomoztak egy ideig, aztán félretették az ügyet. Senki nem látott és nem hallott semmit. Szóba került az ex barát, mint gyanúsított, de golyóálló alibije volt. Nem tartózkodott az országban a gyilkosság idején. Aztán majdnem másfél évig nem történt semmi. A másodikat a Hattyú-vízesésnél ölte meg, a gát közelében. Megint nem volt szemtanú. Senki nem látott semmit. A harmadik után vontak be minket, amikor előkerült a hulla Montanaban, a Yellowstone folyó mellett, meztelenül, arccal lefelé. A halál oka egyetlen tüdőbe irányzott szúrás. Ez volt az első, hogy így ölt. A negyedik áldozat sokáig nem jutott a tudomásunkra, mert azt Kanadában csinálta a Horsehoe öböl mellett egy tóparton. A testet is csak hónapokkal a gyilkosság után találták meg, jóval a mi hatodik áldozatunk felbukkanása után és a kanadai rendőrség csak azért vette fel velünk a kapcsolatot, mert a mi hatodik áldozatunk ekkor már bekerült a sajtóba. Mind a kanadai nőt, mind a következőt Apple Valleyben, már mindkét tüdején megszúrta. Ezen csinálta az első karcokat is. Azóta nem változtatott a gyilkosság módján, csak a vadászaton, de azt is csak a hetedik gyilkosság után. Akkor már én vezettem a nyomozást. Az első komoly változás a viselkedésében a utahi gyilkosságoknál következett. Itt nem egy nőt, hanem egy párt kapott el és ölt meg. A Medve-tó mellett csapott le és sokkal brutálisabban csinálta, mint az előzőket. A férfit előbb megverte, levágta a nemi szervét és csak aztán szúrta le. A nyomszakértő úgy gondolta, a nőnek végig kellett néznie és csak akkor végzett vele is, amikor a férfi már meghalt.

-   Ezt miből gondoltátok?

-   A nő arcán kötözésre utaló nyomokat talált és ragasztót szemhéján. Valószínűleg azzal peckelte ki, hogy ne tudja lecsukni és látnia kelljen a barátja haláltusáját. De elég nehéz volt összerakni, hogy mi történhetett, mert mire megtalálták őket, a vadak alaposan szétcincálták a testeket. A karcokat is csak részlegesen sikerült azonosítani a tarkójukon.

-   Máskor is használt ragasztót?

-   Előtte sosem.

-   Akkor erre sokkal tudatosabban felkészült. Lehet, hogy hetekig figyelte vagy követte őket. És változott a módszere is.

-   Én is így gondolom. De volt még más is. Találtunk egy 11 és feles bakancsnyomot. Persze akkor vakvágány volt, mert nem tudhatjuk, hogy az övé volt-e, de a tizenharmadik áldozat közelében, a Snake partján is felfedeztünk egy ugyanilyen méretű lábnyomot.

-   Se előtte, se utána nem volt hasonló nyom? – kérdezte Donaghue.

-   Se előtte, se utána!

-   Ez valami rohadt fantom, vagy mi? Nincsenek szemtanúk, nincsenek nyomok, nem hibázik és sohasem csap le kétszer ugyanott! Hasonlóság az áldozatok között?

-   Semmi. Hacsak az nem, hogy a nőkre bukik. Bár nem csinál gondot belőle, ha a pasi is ott van. Simán kinyírja azt is.

-   Úgy értettem, hogy életkor, magasság, szemszín, foglalkozás, szociális környezet, tököm tudja?! Bármi, ami összeköti őket, vagy hasonlóságot mutat?

-   Semmi. Semmi, ami annyira szembeötlő lenne, hogy mind a huszonkét áldozatnál felbukkan. Nem köti össze őket munkahely, rokonság, baráti kapcsolatok, szociális média, semmi. Nem jártak ugyanakkor, ugyanott.

-   Szerintem erre feküdjünk rá! Hátha mégis van valami! Olyan nincs, hogy még ugyanabban a kurva plázában vagy moziban sem fordultak meg! Legalább azok, akik egymás közelében laktak.

-   Gondolod, hogy én még ezt nem nyálaztam végig?

-   Dehogy! De talán szűz szemmel ráakadunk valamire.

-   Miattam aztán tökölhetsz vele, amennyit csak akarsz!

-   Oké! Folytasd!

-   Szóval az a kettősgyilkosság alaposan felpöckölte az állami zsarukat, meg persze minket is, mert nem egészen egy mérföldre az államhatártól történt. Ezt egyébként gyakran eljátszotta, hogy a határ közelében ölt vagy hagyta a hullát.

-   Hergeli a hatóságokat.

-   Vagy egyszerűen így jött ki a lépés. Egyik gyilkosságnál sem történt olyan, hogy egyik államból a másikba vitte az áldozatot vagy a hullát. Azzal keverhette volna meg igazán a szart!

-   Most vagy ő ennyire okos, vagy mi vagyunk ennyire balszerencsések!

-   Az tuti, hogy nem hülye! Már gondoltam rá többször is, hogy…

Maraccio telefonja rezegni kezdett, de csak ránézett a kijelzőre és eltette a készüléket.

-   Vedd fel nyugodtan!

-   Nem fontos! Phillips az. Biztos felhívták már az újságíró miatt.

-   Vagy végig nézte a híradóban.

Ezen elröhögték magukat, aztán Donaghue rákérdezett.

-   Nem fejezted be, hogy mire gondoltál már korábban?

-   Majd később! Most inkább gyorsan elmondom még a legfontosabbakat, mert mindjárt megérkezünk. A Medve-tavi gyilkosságok után majdnem egy teljes évig nem ölt. Utána viszont Oregon nyugati felén bukkant fel újra, a Gyémánt-tó mellett. Szintén egy párt gyilkolt meg, de azok teljesen kilógtak a sorból. Majdnem hetvenévesek voltak és mondhatni, hajléktalanok. Egy lerobbant lakóautóban és a hozzá épített sátorban éltek az erdő közepén. Arról sincs halvány gőzünk sem, hogyan akadhatott rájuk. A módszer ugyanaz. A férfit félig agyonverte, kasztrálta és megölte. A nőnek néznie kellett, aztán végzett azzal is. De itt volt egy szembeötlő változás. Berakta a testeket a lakóautóba és a kanapéra ültette őket egymás mellé. Mintha tévét néznének vagy ilyesmi. A természetvédelmi szolgálat járőre talált rájuk, talán tíz nappal a gyilkosság után.

-   Semmi nyom?

-   Semmi.

-   És ezt miért csinálhatta? Addig minden áldozatát arccal lefelé hagyta.

-   És azután is. A profilozó azt mondta, jelentőséggel bírhattak a számára. Talán az idős szüleire emlékeztették vagy a nagyszüleire. Esetleg ismerte is őket.

-   Ez baromság!

-   Szerintem is! De Phillips megvette az ötletet és akkor vonta be a sajtót. Közzétette az addigi adatokat és a lakosság segítségét kérte. Persze ezzel csak azt érte el, hogy a teljes nyilvánosság a torkunknak ugrott. A sajtó meg hülyét csinált belőlünk ország-világ előtt és azóta nem szállnak le rólunk. A kormányzó meg minden újabb gyilkosság után felhívja Phillipset és elküldi a picsába.

-   Ezt mondjuk megtudom érteni!

-   Én is, de ő természetesen tovább tolja rám és a háttércsapatra a szart. Nem érti meg, hogy a kormányzó amiatt a kurva sajtótájékoztató miatt pikkel rá és nem a nyomozás miatt. Persze azért az is sokat nyom a latban nála, hogy szart se haladok az üggyel.

-   Majd felpörgetjük! Van még valami, amit tudnom kell?

-   A tizenkettedik áldozatát is Utahban szedte, és az is kilógott a sorból. Egy nő volt, de azt a lakásában ölte meg, Salt Lake City közepén. Viszont tizenöt mérfölddel arrébb rakta ki a hullát, a Nagy Sóstó partján.

Donaghue nem szólt semmit, hanem elgondolkodva nézett ki a kocsi ablakán. Már a belvárosban jártak és úgy tűnt, a kirakatokba zsúfolt, mérhetetlen mennyiségű áru, meg az azokat bámuló járókelők teljesen lekötik a figyelmét.

-   Ez nem egy tipikus sorozatgyilkos a szokásos fajtából! – szólalt meg kisvártatva. – Nem vagyok a szakértőjük, eddig egy nyomozásban vettem részt, meg egy másikat vezettem, de sohasem hallottam még, hogy bármelyik változtatott volna a bevált módszerein. Pláne nem menet közben.

-   Nos, ez többször is megtette. Csak a kifejezett gyilkosság módja ugyanaz már évek óta. Még időintervallumhoz sem lehet kötni, így teljesen kiszámíthatatlan, hogy mikor és hol csap le legközelebb.

Negyedik fejezet

Az FBI helyi kirendeltsége a Nyugati Fő utcán, az impozáns Wells Fargo Center, csupa üveg saroképületében kapott helyet. A jól őrzött mélygarázsból, szinte hangtalan lift repítette az ügynököket és a többi bérlőt a tizenegy emelet bármelyikére. Az állam szenátorának egyik, nyilvános fogadóórákra fenntartott irodája is ebben az épületben volt. Már a folyosóról is látszott, hogy nem mindennapi a kilátás Idaho nyüzsgő fővárosára. Az épülettől két sarokra délre, az Idaho-i Állami és a helyi Képzőművészeti Múzeum húzódott meg a Boise folyó partján. Két sarokra nyugatra a városi önkormányzat, északra pedig az Állami kormányhivatal épületének tornya magasodott a város fölé.

Donaghue különleges ügynök egy pillanatra megtorpant és a folyosó üvegfalán át, a hivatal homlokzatára tűzött lobogókra meredt. A csillagsávos nemzeti zászló a rúdra tekeredett, de Idaho államé lassan lengedezett a lágy szélben. Donaghue világéletében patrióta volt. Mindig is büszke volt rá, hogy ennek a hatalmas nemzetnek a szülötte, most valahogy mégis inkább szégyent érzett. Az ország, amely annyi nagyszerű embert adott már a világnak, olyan szörnyszülötteket is létre tudott hozni, mint a Vérengző. Egy pillanatra egymásba fonta mutató és középső ujját, aztán néma fogadalmat tett, hogy elkapja azt a szennyet!

Phillips igazgató helyettes, a hivatal vezetőjének irodája tágas volt és világos. A hatalmas tölgyfa asztal mögött, az ablak két oldalán diszkréten elhelyezett zászlók lógtak. Az Egyesült Államok nemzeti lobogója és az FBI saját, acélkék zászlója a címerrel. A jobb oldali falon az ország címere, a bal oldalin az elnök képe lógott. A sarokhoz közeli szekrény ajtajának üvege mögött fényképek és dísztárgyak sorakoztak. Egy aranyozott dísztőr faállványon, amelynek talpán, arany lapra gravírozva az FBI jelmondata állt: „Hűség, Bátorság, Tisztesség”. Egy sötétkék doboz, plüss béléssel, amin valami kitüntetés feküdt. Egy fénykép, amin Frank Phillips egy társasági összejövetelen, elegáns környezetben beszélget Dick Cheney alelnökkel, Porter Goss, akkori CIA igazgatóval és William Boykin altábornaggyal, a hírszerzésért felelős, hadügyi államtitkárral. Egy másikon, az első sorban ülve hallgatja Bush elnök beszédét és egy nagyobb képen, középen, szemmagasságban, amint éppen Obama elnökkel ráz kezet.

Donaghue egy pillantással felmérte, hogy Phillips már fiatalon, különleges ügynök korában is szerette beexponálni magát a legmagasabb körök közé. A képeken mosolygó, csaknem húsz évvel fiatalabb Phillips pont olyan elegáns és megnyerő volt, mint itt és most. Csak a feje tetején megkopott haja mutatta, hogy sok idő telt el a Cheney alelnökkel folytatott, jó hangulatú diskurzus óta. Az igazgató helyettes egy diszkrétnek szánt mozdulattal elfordította kissé az asztalán álló monitort és felnézett a két ügynökre. Nem állt fel és nem nyújtott kezet.

-   Donaghue különleges ügynök, üdvözlöm a kirendeltségünkön!

-   Köszönöm uram!

Phillips bólintott és az arcán ülő, hivatalos kifejezést komorság váltotta fel. A szája alig mozdult, de a hangja határozott volt, amikor újra megszólalt.

-   Mint bizonyára ön is tudja, Idaho több mint harmincszor nagyobb Delaware-nél, ahonnan hozzánk érkezett. Ekkora területet csak akkor tudunk hatékonyan lefedni a tevékenységünkkel, ha az ügynökeink a legmesszebb menőkig betartják az iroda, a Szövetségi Kormány, a hírszerzési igazgató és az igazságügy miniszter által előírt protokollokat. Talán azt is tudja, hogy csupán fele annyian szolgálunk Idahoban, mint Delawareben. Ilyen arányok mellett, megengedhetetlen, hogy egy ügynök, a felettes vezető, azaz az én tudomásom nélkül csatangoljon a városban. Önt idehelyezték, ezzel az én irányításom alá került, tehát elvártam volna, hogy elsőként nálam jelentkezzen és csak utána, az utasításaim alapján ténykedjen egy bűnügyi helyszínen! Van rá valami magyarázata, hogy engem megkerülve, miért a terepre ment ki elsőként, Donaghue különleges ügynök?

Az ügynök nagyon meglepődött. Persze nem hastáncos nőket várt a fogadtatására, de ez…?! Gyorsan összeszedte magát.

-   Igen van, Phillips ügynök. – mielőtt az igazgató helyettes megszólalhatott volna, gyorsan elhadarta. – Amint elfoglaltam a szobámat a hotelben, kaptam egy hívást az újabb gyilkosságról. Gondoltam jobb, ha megnézem, hátha segít a nyomozásban. Azt bizonyára ön is tudja, hogy egy akta sohasem adja vissza az összképet!

-   Természetesen tudom, Donaghue különleges ügynök! De a legalapvetőbb szabályok azonnali megszegése, semmi képpen nem viheti közelebb a sikeres lezáráshoz! Megtudott valamit?

-   Tessék? – kérdezte Donaghue, mert nem értette a hirtelen váltást.

-   A tetthelyen! Megtudott valamit?

-   Láttam a sebeket, a test pozícióját és környezetet. A helyszín alapján…

-   Majd elolvasom a jelentésben! Tehát, ha jól értem, semmi újat nem látott! Ezek szerint, jól gondolom, hogy feleslegesen haragított magára azzal, hogy megkerült engem? – nem várt választ, hanem rögtön a következő sarkalatos kérdésre tért. – És kitől kapta azt a hívást? Nálunk még nem jelentkezett be, tehát sem az ügyeletesünk, sem a rendőrség diszpécsere nem értesíthette hivatalosan az újabb esetről! Akkor?

-   A delawarei irodából hívott fel egy kolléga, aki…

-   Ez rendkívül érdekes Donaghue különleges ügynök! Ugyanis a nekem megküldött parancs, így az én tudomásom szerint, önt már nem az ottani iroda irányíja, hanem az enyém. Vagy rosszul tudom?

-   Nem uram, nagyon is jól tudja!

-   Akkor elvárom, hogy ezentúl tartsa be a meghatározott irányelveket és kötelezettségeket! Ez különösen igaz a szolgálati útra és a szabályszerű nyomozás érdekében kiadott parancsokra! Megértett engem?

-   Megértettem uram!

-   Helyes! – az igazgató helyettes most Maracciora nézett. – És ön Maraccio vezető különleges ügynök? Kaphatnék valamiféle minimális tájékoztatást arról, miért támadott meg egy munkáját végző, delegált újságírót, aki engedéllyel tartózkodott a gyilkosság helyszínén, a sajtónak fenntartott területen?

Maraccio arcán ideges rángás futott végig, aztán ingerülten felcsattant.

-   Hagyjuk a süketelést Frank, az a faszi…

-   Választ várok a kérdésemre, Maraccio vezető különleges ügynök! – torkolta le Phillips emelt hangon. – Miért támadott meg egy újságírót a polgári hatóság helyszíni biztosítást végző tagjainak és a tetthely közelében tartózkodó számtalan civilnek a jelenlétében?

Donaghue megszólalt.

-   Uram, Maraccio ügynök engem akart…

-   Nem magát kérdeztem ügynök! Ha a híradó az önök nyomozásának a helyszínén történtekről adott le anyagot, akkor aszerint Maraccio vezető különleges ügynök lökte fel a riportert! Tehát?

-   Frank! – fogta szelídebbre Maraccio. – Az a fasz provokált minket! Belekötött Donaghue ügynökbe is.

-   Ez engem nem érdekel Maraccio! – csattant fel Phillips. – Egy évek óta tartó gyilkosságsorozaton dolgozó, vezető ügynök vagy! Ha nem tudsz uralkodni magadon, mert egy tökös riporter megszorongat, akkor add le a jelvényed és költözz Új-Mexikóba!

Mivel Maraccio nem felelt, Phillips hangnemet váltott. Maraccio ki nem állhatta, mikor elővette ezt a tanáros stílust.

-   Ha a testületnél akarsz maradni, akkor ilyen többet nem fordulhat elő! Megértettél? – megfogott egy aktát az asztal szélén és ingerülten középre csapta. – Ez itt a te aktád! Előről hátra és hátulról előre is ugyan az! Egy rakás szerencsétlenkedés, szinte semmi eredmény és oldalakra rúgó kihágások. Az utolsó letartóztatással zárt ügyed kilenc évvel ezelőtt volt. Azóta semmi! Hét éve dolgozol a sorozatgyilkosságokon és még a közelébe sem jutottál.

Maraccio keze ökölbe szorult. Phillips Donaghuera nézett.

-   Magunkra hagyna minket Donaghue ügynök?

-   Igen uram! – felelte és kiment.

Mikor becsukódott az ajtó, Phillips máris folytatta. Ezúttal a hangszíne inkább baráti volt.

-   Nézd Lenny, kiégtél. Ez tény! Most már ott tartunk, hogy minden hétre jut valami balhé és nekem nincs már energiám bizonygatni, hogy ezektől eltekintve, jó ügynök vagy! Ha még ma beadod rá a kérelmed, elintézem, hogy teljes nyugdíjat kapj!

Maraccio ledöbbent. Arra számított, hogy Phillips ordít majd vele, kioktatja, fegyelmivel fenyegetőzik, de ez most valami olyasmi volt, amire legrosszabb álmában sem gondolt. Nyugdíj? Ráadásul azonnal? Ez nem lehet… Nem! Neki még dolga van! El kell kapnia a Vérengzőt!

-   Frank! Te is tudod, hogy nem megyek el innen annak a rohadéknak a skalpja nélkül! Ez a mocsok az én ügyem és az égre mondom, elkapom!

Phillips megdörzsölte az állát.

-   Akkor viszont legyél észnél! Megértettél? Semmi balhé! Se a sajtóval, se a rendőrökkel, se senkivel! Még egy elszúrt intézkedés és leveszlek az ügyről! Még egy elbaszott kihágás és repülsz! Világos?

-   Az hát!

-   Van valami, amit tudnom kell a mostani gyilkosságról?

-   Semmi! Tiszta munka. A nőt még nem azonosították, a halottkém reggelre ígérte a jegyzőkönyvet.

Phillips rászegezte a mutatóujját.

-   Dolgozz össze Donaghueval! Két hasonló ügyben nyomozott és a Seaford-gyilkosságokban ő volt a vezető ügynök. Ki ne nyírd ezt is, mint a többit, akit beosztottam melléd! Kapd el azt a szemétládát! És most menj ki és küld be Donaghuet! Beszédem van vele!

Donaghue a falnak támaszkodva várt.

-   Téged akar! – bökött a hüvelykujjával a háta mögé Maraccio.

Phillips egy másik paksaméta iratot rendezgetett, fél kezével pedig a telefonkagylót tartotta a füléhez.

-   Nem polgármester úr! És azt is tudja, hogy nem adhatok önnek érdemi tájékoztatást! … Az meglehet, de a nyomozást az én hivatalom vezeti, szövetségi hatáskör! … Természetesen megteheti, hogy ráállítja a helyi rendőrséget, de azzal is legyen tisztában, hogy ugyanakkor én le is állíthatom őket! Részint, mint mondtam ez szövetségi hatáskör, részint az FBI-nak több erőforrása van, mint Marsing városnak. És az, hogy az áldozatot ott találták meg, nem utalja a helyi hatóságok hatáskörébe az ügyet! … Mindent megteszünk, de kérem ne akarja, hogy hivatalosan kelljen a kormányzóhoz és a legfőbb ügyészhez fordulnom az ön intézkedései miatt! … Tisztában vagyok vele, hogy a település irányítása az ön dolga, de a vizsgálat vezetése meg a mienk! … Így van! És most megkérem, hogy hagyjon minket a dolgozni! Ez esetben megígérem, hogy tájékoztatom, amiről lehet! … Rendben! Viszlát polgármester úr!

Letette a telefont és utoljára igazított az iratokon. Mikor azok már akkurátus rendben sorakoztak az asztalon, felnézett.

-   Amint az imént hallotta, az ügyet árgus szemekkel figyeli mindenki és bárki, aki úgy érzi, hogy szemernyi hatalma és befolyása van, azonnal eredményeket követel, ha van köze hozzá hivatalosan, ha nincs. De ez az én gondom! Amiért még beszélni akartam önnel, az Lenny Maraccio kérdése. Kiváló ügynök, de ez a nyomozás már sok neki. Azt akarom, hogy mielőbb kapják el a Vérengzőt! – kivárt egy pillanatot, aztán sóhajtva hozzátette. – Tudom, hogy ön is jobban szeret egyedül dolgozni, de most kénytelen lesz elviselni őt. Nem lesz egyszerű! És tartsa szemmel!

-   Uram? – hökkent meg Donaghue.

-   Nem érti? Tartsa szemmel! Mindezt úgy, hogy maga is betartja a szabályokat! Nem akarok semmi gikszert, sem a nyomozás, sem a letartóztatás során!

-   Gikszert?

-   Azt! Gondolom nem árulok el újdonságot, amikor a kormányzónk ambícióiról beszélek. Közkedvelt ember, népszerű politikus és a republikánusok őt akarják elnöknek a következő választáson. Ha őt megválasztják, akkor, tekintettel a kettejük szoros baráti viszonyára, nyilvánvalóan a szervezetünk igazgatója lesz az igazságügy miniszter. Akár így, akár úgy, de lesz némi tisztogatás, átszervezés, talán előléptetés és esetleg kirúgás is a testületnél. Az intézkedések kimenetele természetesen, feletteseink meglehetősen szubjektív, az eredményeinkhez kötött megítélése. Tud követni?

-   Tökéletesen uram!

-   Akkor jó! Visszatérve a témára, én magam több alkalommal megpróbáltam eltávolítani Maracciot az ügyről, mert túlságosan problémás.

Donaghue tekintete láttán Phillips felemelte a kezét.

-   Ne értsen félre, ő tisztességes! Harminc éve szolgál és teljesen fedhetetlen! Már az olyan ügyeitől eltekintve, mint a mai azzal a riporterrel. De forrófejű, átgázol bármin és bárkin, ha eredménnyel kecsegtet és hajlamos megszegni bármilyen szabályt, amiről úgy véli, hogy éppen akadályozza. De egy ilyen húzás nekünk most katasztrófa lenne. Szóval, többször is ki akartam golyózni, de mindig jött egy telefon és nekem meg volt kötve a kezem. Eddig szabadjára engedtem, mert nem tehettem mást, de most, hogy közelednek a választások, más a helyzet. Nagy a nyomás rajtunk és ez az ügy rengeteg kárt okoz! Ha csak a lakosság, az állampolgárok hangulatát nézzük, akkor is évekig felemlegetik majd a sorozatos kudarcainkat és a szakmai impotenciánkat, de ha a politikai vetületét is figyelembe vesszük, akkor bele sem akarok gondolni, mekkora a tét. Ön okos ember hírében áll, Donaghue ügynök, ezért nem szeretném részletezni azt a helyzetet, ami akkor következik be, ha a kormányzó elbukja az előválasztásokat a Vérengző ámokfutása miatt. Akkor a mi igazgatónk is az eddigi helyén marad, ami egyeseknek talán a karrier csúcsa lehet, de neki semmi esetre sem! És ha ő emiatt nem jut fel az igazságügy élére, akkor a mi további beosztásunk, finoman szólva is kétséges.

-   Még mindig nem értem uram, hogy mit vár tőlem!

-   Azt, hogy ez a letartóztatás ne olyan felületes legyen, mint a Seaford-gyilkosságok esetében!

-   Tessék? – Donaghue most komolyan felhúzta magát. – Uram, ön most arra céloz, hogy nem megfelelően jártam el a kötelességem teljesítése közben?

-   Szó sincs róla! Kiválóan teljesített, de az anyagból számomra világosan kiderült, hogy ön inkább a megérzéseit követte, mintsem a konkrét nyomokat és a letartóztatás alapjául szolgáló bizonyítékok is közvetettek voltak. A magam részéről úgy gondolom, összebűvészkedte őket és csupán szerencséje volt velük. Reméljük, a pasasnak nem lesz szerencséje! Mármint a kirendelt védőügyvédjével!

-   Most ezzel, mit akar mondani? Egyébként én rohadtul úgy gondolom, hogy kurva jó munkát végeztünk! És egyébként az ügyvédek mind simlis seggfejek!

-   Az nem vitás, hogy, …mit is mondott? „Kurva jó munkát végeztek!”. Meglehet Donaghue ügynök, hogy az ügyvédekkel kapcsolatban is igaza van! De, mint egykori jogász, azaz simlis seggfej, azt mondom, én szétcincálnám az ügyét az esküdtek előtt! És az üggyel együtt, természetesen magát is.

Donaghue megint ledöbbent. Phillips most egészen más képet festett, mint eddig. Hirtelen nem is tudott mit mondani.

-   Szóval, azt akarom mondani, hogy zökkenőmentes együttműködést akarok a helyi rendőrséggel! Szabályos, mintaszerű nyomozást, illetve nyomozati anyagokat kérek és törvényes, megtámadhatatlan letartóztatást! Nem lehetnek felületesek és hanyagok még a legapróbb, adminisztrációs kérdésekben sem! Mert nagyon nem szeretném, ha trehány papírmunka, elcseszett bizonyítékok, Donaghue féle megérzések, Maraccio féle túlkapások és egy magamfajta simlis seggfej miatt, az a rohadék a végén nem kapná meg a méreginjekciót!

Ötödik fejezet

Maraccio éppen telefonált, amikor Donaghue kijött az igazgató helyettes irodájából. Kinyomta a hívót és újdonsült társához fordult.

-   Mit akart Phillips?

Mivel nem szándékozott kiadni a beszélgetés lényegi részét, elkente egy kissé a választ.

-   A politikai következményekről papolt, meg a szabálykövetésről. Újra kiosztott a reggeli miatt.

-   Ja, az nagyon megy neki, de ez most mindegy! Azonosították az áldozatot.

-   Ez gyorsan ment! Ki az?

-   Mondjuk úgy, sajnos gyorsan ment. Egy tanárnő, de ugyanakkor közismert állatvédő aktivista is. Tavaly az egyik HMCS…

-   Ez valami itteni tájszólásban, vagy valami különleges, idegen nyelven van? – szakította félbe Donaghue. – Mi a szar az a HMCS?

-   Kapd be! Szóval az egyik helyi menő csávó, egy második generációs, újgazdag pöcs, aki főállásban az apja vagyonát éli fel, titokban valami egzotikus vadállatokat csempészett be Ázsiából az országba és otthon tartotta őket. A nő feljelentette, de a ficsúr ügyvédje feltörölte vele a padlót a bíróságon. Akkor a teljes állatvédő liga élén kivonult a fickó házához tüntetni. Mikor be akartak törni, hogy ellopják vagy kiszabadítsák az állatokat, a rendőrség letartóztatta őket. Rabosították, ezért bent volt az ujjlenyomata a rendszerben. De egyébként az egyik zsaru is felimerte. A neve Cathlin Rosewood. Elvált, levette a férje nevét. Rosewood a születési neve. Gyerek nincs. Bowmontban lakik, még nem tudjuk, hogy mit keresett Marsingben.

-   A volt férj?

-   Van róla hivatalos anyag, mert a Nemzeti Gárda tagja Iowaban. Helikopter pilóta.

-   Lehet, hogy ő volt?

-   Nem hiszem, de már értesítettem a kirendeltségünket Des Moines-ben. Az állami rendőrségtől már el is indult hozzá egy egység.

-   Akkor amíg nincs semmi a volt férjről, a nő utolsó napjait kell rekonstruálni.

-   Már szóltam, hogy kérjenek parancsot a mobilszolgáltatójához. Ha megvan, fél órán belül a kezünkben a híváslistája. Addigra talán meglesz a parancs a házához is.

-   Az jó! Nálunk egy ilyen húzás legalább két nap. Ha péntek délután van, akkor hétfőtől számítva.

-   Ez Phillips érdeme mellesleg!

-   Mi a franc?!

Időközben megérkeztek Maraccio irodájába. A vezető különleges ügynök abban a kiváltságban részesült, hogy a többi ügynöktől kissé elszeparálva, saját irodában dolgozhatott. Sokkal kisebb volt, mint Phillips igazgató helyettesé, de legalább olyan komfortos. Csak a rendetlenség volt benne nagyobb. Aktahalmok, iratok, feljegyzések, kinyomtatott oldalak és összefirkált jegyzetek minden elérhető helyen.

-   Otthonos! – nézett körbe Donaghue.

-   Ja! – felelte Maraccio. – Csak egyszemélyes, úgyhogy neked kint kell keresnünk egy szabad állomást. Később, ha még bent lesz, megpróbálok Phillipstől szerezni neked egy irodát. Gondolom, jobban éreznéd magad, mint ott lent.

Fejével az alsóbb szinten lévő, zsúfolt munkaállomások felé intett. A legtöbb tele volt és nehéz volt elképzelni, hogy hatékonyan lehet így dolgozni. Az apró számítógépasztalokat mindössze egy monoton, szürke paraván választotta el a többitől. Folyamatosan csörögtek, búgtak a telefonok, rezegtek a mobilok az asztallapokon és halk, de állandó beszéd lengett át a termen. Donaghue lenézett, aztán újra szemügyre vette Maraccio irodáját.

-   Jó lesz ott lent is!

Mielőtt Maraccio felelhetett volna, felbúgott az asztalon a vezetékes telefon. Az ügynök feltette a jobb lábát az asztal sarkára és megnyomott két gombot a készüléken. Az elsővel felvette, a másodikkal kihangosította.

-   Itt Maraccio!

-   Lenny, Max vagyok.

-   Mi a helyzet Max?

-   Iowa most szólt vissza, hogy a kiértek a mai áldozat volt férjéhez. Nem volt otthon, de a szomszéd felfigyelt a nyüzsgésre és odament kérdezősködni. Az államiak megtudták, hogy ő vigyáz a házra, mert a faszi hat hete Alaszkában van. Hivatalos munkahelyi kiküldetésen. A főnökét most próbálják elérni, úgyhogy még nincs megerősítve, de meglepődnék, ha nem ott lenne.

-   Fasza! Volt egy gyenge gyanúsítottunk, de annak is alibije van. Más?

-   Megjött a parancs a híváslistához.

-   Elküldted?

-   Még nem!

-   Mire vársz?

-   A jóváhagyásodra.

-   Max, ne cukrozd fel az agyam! Küldd el azonnal és ha megjött a lista, azonnal kérem!

-   Rendben! Felküldtem a gépedre a nő háttéranyagát.

-   Cathlin Rosewoodét?

-   Igen.

-   Mit keressek benne?

-   Benne van az anyja címe is. Az öreglány is Bowmontban lakik. Már szóltam a helyieknek, azok meg kiküldtek egy járőrt.

-   Oké! Kérdezzék meg, tudott-e valamit a lánya utolsó napjairól, vagy esetleg új kapcsolatról! Szólj vissza, ha beszéltek vele!

-   Meglesz! És Lenny…!

-   Igen?

-   Most futott be egy anyag Phillipshez… Az a köcsög tévés hivatalos panaszt emelt ellened!

-   Bekaphatja! A riporter is, meg Phillips is! Szólj, ha bárhonnan van eredmény!

Maraccio kinyomta a telefont és Donaghuera nézett.

-   Látom, nem izgatod magad! – mondta a másik.

-   Minek izgassam magam? Nem az első és nem is az utolsó eset! Kéred a teljes anyagot vagy mindent megkaptál az irodától Delawareben?

-   A kivonatot kaptam csak meg. Nem ártana látnom a teljes dossziét.

-   Lebilincselő olvasmány lesz! – felelte Maraccio, azzal felkapta a telefont és tárcsázott. – Itt Maraccio.

-   Lenny! Mit akarsz?

-   Figyelj Drew! Küldd fel ide a 3308/2015-ös aktát mindenestől! – Maraccio telefonja rezgett, ő pedig elolvasta az üzenetet. – Várj!

Donaghuera sandított.

-   Hol laksz? – kérdezte tőle, de ezt a vonal túlsó végén nem tudhatták, úgyhogy Drew válaszolt a kérdésre.

-   Mi van, megint piálsz? Ott lakom, ahol eddig! Garden Cityben a Nyugati 34.-en.

-   Nem te! – förmedt rá Maraccio.

Donaghue hangtalanul röhögött.

-   A Boise Vendégházban. 15-ös szoba.

Maraccio bólintott, aztán megint a telefonba beszélt.

-   Drew! Az aktát a Boise Vendégházba küldd át, a 15-ös szobába, Donaghue névre. Értve?

-   Megőrültél? Az az anyag 45 fontot nyom irattartó nélkül.

-   Akkor valaki olyan vigye, aki elbírja! – felelte Maraccio és lerakta a telefont, aztán Donaghuera nézett. – Indulunk!

-   Hová megyünk? – kérdezte Donaghue a lift felé menet.

-   Cathlin Rosewood anyja itt fekszik kórházban. Szerdán délelőtt szállították át a mentők és azóta meg is operálták a szívével. Bemegyünk a kórházba.

-   Gondolod, hogy kihallgatható?

-   Nem tudom, de ha ő ott van, akkor a lánya biztosan járt bent nála. Talán valamelyik orvos vagy ápoló emlékszik valamire, ami segíthet nekünk.

Hatodik fejezet

Mikor kigördültek a garázsból, Maraccio balra fordult és a telefonját a beépített töltőre állította. Rápillantott a műszerfalra és mikor meggyőződött róla, hogy a készülék feljelentkezett a kocsi kihangosítójára, Donaghuehoz fordult.

-   Szóval a Boise-ban szálltál meg? Jó döntés!

-   Jó hely?

-   Aha! Jó a reggeli, tiszta és Billy a tulaj rendes tag.

-   Ismered?

-   Igen. Az Indiánügyi Hivatalban volt fejes. Aztán mikor az apja meghalt és ráhagyta a panziót, kiszállt. Felújította a kócerájt és mikor meglódult a szekér, okosan megforgatta a hasznot. A hozadékból nyitott még két vendégházat az államban. Azóta annyi pénze van, mintha magának nyomná. Az egyik panzió a Soson-vízesés közelében van. Három hónapra előre nincs szabad szoba benne.

-   Nem rossz! Azt mondják, az a vízesés nagyon szép.

-   Mondhatja bárki, hogy hazabeszélek, de ami tény, az tény. Magasabb, mint a Niagara és sokkal szebb is! De nincs úgy felkapva.

-   Szerinted miért?

-   Szerintem? Szerintem azért, mert a kurva kanadaiak is akartak egy szeletet a turizmus tortájából, úgyhogy a mieinkkel együtt kitalálták a tutit. Ha a Niagarát nyomják, akkor mindenki részesedik. Aki tőlük megy a vízeséshez, az nálunk is költ, aki tőlünk, az náluk is! Ilyen egyszerű!

-   Azért csak van valami más oka is! A lóvés népeket nyomhatod te akárhová, ha ők másfelé akarnak menni.

-   A pénzeseket? Azokat igen! De a fatökűeknek hiába beszélsz. Az első találat a Yahoo-n a frankó, minden további sor csak macera. Ráadásul Idahóba tovább tart eljutni és aki nem szereti a hegyeket, a természetet, az nem ide fog jönni. Pedig tartunk pár rekordot, amit más helyek meg sem közelítenek! Ha a Soson-vízesés nem lenen elég, itt van a Hells- Kanyon, a legmélyebb szakadék az Államokban. Itt van Lewiston, az Államok tengerparttól legmesszebb fekvő kikötővárosa. Itt van nálunk a világ legnagyobb sajtgyára és még sorolhatnám, na de mindegy! Szóval a lényeg, ha itt maradsz egy darabig, akkor beszélek Billyvel és lemegyünk a Sosonhoz néhány napra. Grill kaját eszünk, meg bedobunk pár sört és szarunk a világra.

-   Jól hangzik, bár az a hír járja, hogy téged még meló közben is nehéz elviselni! – aztán mielőtt Maraccio visszavághatott volna, gyorsan visszatért a panzióhoz. – Szóval Billy haverodé, egy valódi sikertörténet!

-   Hé! – csattant fel Maraccio. – Mondtam, hogy normális fazon! Soha egy Centtel sem baszott át senkit és mindig tiszta maradt.

Donaghue felröhögött.

-   Lenyomoztad?

Maraccio is elvigyorodott.

-   Persze…! Én is nála dekkoltam két hónapig, mikor fasírtban voltam az asszonnyal. Majd szólok nála egy-két szót az érdekedben!

-   Kösz! Eszerint nős vagy?

-   Már nem.

Donaghue még kérdezősködni akart, de a töltőben álló telefon életre kelt és a kihangosító hangszórói megtöltötték a kocsi belsejét a Warriors of the world refrénjével, Maraccio telefonjának csengőhangjával. Az ügynök megnyomott egy gombot a kormányon.

-   Mi van Max?

-   Megkaptuk a nő híváslistáját.

-   Nyomozd le!

-   Ezzel a héttel már meg is vagyok, ezért hívtalak. Nem volt nehéz, mert összesen három számot hívott, egyet elég sokszor és hosszú időkre és két SMS-t küldött. Kedden írta az egyiket, valószínűleg egy szülőnek, mert mindössze annyi állt benne, hogy beszélniük kellene valami Lizről. Gondolom az egy gyerek. Szerdán délelőtt hívta a munkahelyét meg a Vibra Kórházat. Azóta ötször hívta még a kórházat, utoljára tegnap este hétkor. A sokat hívott szám pedig egy bizonyos Maggie O’Hara nevére van bejegyezve. Tegnap este hét után küldte a másik SMS-t ennek a Maggienek. Annyit üzent, hogy késni fog. A nő egyébként Marsingben lakik a Pattonon.

-   Akkor ezért volt ott Rosewood! Talán barátnők lehetnek!

-   Valószínű, mert a lista alapján a héten majdnem öt órát beszéltek.

Közben megérkeztek a kórház parkolójába és Donaghue igazolta magukat az őrnek, hogy társának ne kelljen megszakítania a beszélgetést. Már leparkoltak, amikor Maraccio befejezte.

-   Figyelj Max! Most értem ide a Vibra kórházhoz a Franklinen. Itt fekszik Rosewood anyja a kardiológiai intenzíven. Megpróbálok beszélni vele vagy a személyzettel, hogy járt-e itt a nő, te meg küldd át nekem Maggie O’Hara címét és a számát! Ha itt végeztünk, meglátogatjuk.

-   Máris küldöm Lenny!

-   Kösz! Nézd át a többi számot a listán és üzenj, ha találsz valamit! Vagy hívj, ha fontos! Mi van a másik paranccsal?

-   Még semmi! Azt Logan bírónak kell kiadnia.

-   A picsába! Sürgesd meg, ha tudod!

-   Oké! – felelte Max és bontotta a vonalat.

A recepciós olyan huszonhat-huszonhét éves lehetett és Donaghue megállapította, hogy a csinosabb fajtából való. Sötét keretes szemüvege kiemelte finom metszésű, ápolt arcvonásait. Az ügynök nem tudta eldönteni, hogy a nagy meleg vagy a férfiak megizzasztása miatt nem vett melltartót a kórházi köpeny alá. Miután igazolták magukat és elmondták mi járatban vannak, a nő vagy inkább még lány, pötyögött valamit az előtte álló számítógépen és közelebb hajolt a monitorhoz. Donaghuenak nem is került nagy erőfeszítésébe, hogy belásson a felül lazán kigombolt, világoskék köpeny kivágásába. Donaghue úgy gondolta, hogy Maraccio kissé túlpörgött, mert szinte nem is reagált az izgató domborulatokra. A recepciós felnézett, de nem jött zavarba, nem váltott testhelyzetet, nem húzta össze magán a köpenyt, pedig egyértelműen rajtakapta az ügynököt, hogy a melleit bámulja. Elmosolyodott és az előtér végén álló liftek felé mutatott.

-   Hatodik emelet. A nővérpultnál segítenek önöknek!

-   Köszönjük! – felelte Maraccio és elindult.

Donaghue a szeme sarkából észrevette, hogy egy negyvenes férfi lép ki a recepció mögötti helyiségből. Azt nem tudta megállapítani, hogy orvos vagy a személyzet egy másik tagja, de mikor beszálltak a liftbe és visszanézett, azt egyértelműen látta, hogy a lány az előtte álló férfi felé fordította a székét és térdeit enyhén szétnyitva, széles mosollyal beszélgetett vele. Egy pillanatra eltűnődött, vajon bugyit visel-e a recepciós, de aztán a liftajtó becsukódott és ő inkább az ügyre koncentrált.

A nővérpult mögött ülő ápolók az ügynököket méregetve, halkan suttogtak, míg az ügyeletes orvosra vártak. A percek lassan teltek és a kinti, napnyugta előtti hőség, idebent szinte elviselhetetlen volt. A légkondicionált levegő fullasztóan hatott és Donaghue meglazította a nyakkendőjét. Utálta a kórházbűzt és mindig az volt a kényszerképzete, hogy a nehéz levegő kórokozókkal tölti meg a tüdejét, még akkor is, ha tudta, hogy az valójában a fertőtlenítő szaga. Végül megjött az orvos. Egyáltalán nem tűnt hajszoltnak. Inkább olyan benyomást keltett, mint aki éppen helyi jachtclub esti összejövetelére készül. Donaghue eltudta képzelni, hogy a nyugodtabb esti ügyeletek alatt, valamelyik ápolónővel vonul be az orvosi pihenőbe.

-   Uraim! Dr. Martin Brent vagyok és elnézést, hogy megvárattam önöket, de harminchat beteg állapotát kell felügyelnem! Mit tehetek önökért?

-   Maraccio és Donaghue különleges ügynök, FBI. Mrs. Rosewood állapotáról akarunk érdeklődni és feltenni neki néhány kérdést, ha lehetséges.

-   Mrs. Rosewood nagyon súlyos koszorúér műtéten esett át, az állapota még mindig kritikus, ezért altatjuk. A következő negyvennyolc óra döntő lesz. Ha nem javul, akkor lehet, hogy újra meg kell műteni. Megkérdezhetem, hogy miről van szó?

Maraccio figyelmen kívül hagyta a kérdést.

-   Elképzelhető, hogy felébresszék és feltegyünk neki néhány kérdést?

-   Azt biztosan nem! Mrs. Rosewood állapotában ez majdnem biztosan egyenlő lenne a halálos ítélettel.

-   Ön műtötte?

-   Nem. Ha esetleg elmondanák, hogy…

-   Járt nála látogató?

-   Ma nem! Furcsa volt, mert tegnap délután is én voltam ügyeletben éjfélig. A lánya itt járt délután és este hét körül még egyszer felhívott. Elbeszélgettünk telefonon, akkor azt mondta, hogy ma délután megint bejön. De nem járt itt.

A két ügynök összenézett és az orvos fejében hirtelen összeállt a kép.

-   Jézus! Csak nem azért vannak itt, mert…

-   Mert? – kérdezett rá Donaghue az elharapott mondatra.

-   Dél óta tele van vele az összes híradó. A Vérengző újra gyilkolt… Mondják, hogy nem Mrs. Rosewood lányát ölte meg az az állat!

-   Sajnos, az azonosítás és az ujjlenyomatai alapján egyértelműen megállapítást nyert, hogy Miss Cathlin Rosewood az áldozat.

-   Úristen… – nyögte Dr. Brent.

-   Doktor úr! Azt meg tudná mondani pontosan, hogy mikor járt itt Miss Rosewood?

-   Persze! A látogatónaplóban percre pontosan benne van, de úgy emlékszem dél körül érkezett és öt előtt néhány perccel távozott. A látogatási idő ugyan csak maximum hatvan perc lehet, kettő és öt között, de nem volt szívem kidobni, ha értik mire gondolok?! Illedelmes, csendes hozzátartozó volt. Nem zavarta a többi beteget és látogatót.