Sue MacKay

Dupla meglepetés

Jennifer Taylor

Mozaikcsalád

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sue MacKay, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 676. eredeti címe: The Nurse’s Twin Surprise

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 677. eredeti címe: The Surgeon’s Fatherhood Surprise

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 676–677. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-431-5

- Kép: Shutterstock

Szívhang a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

- Ügyfélszolgálat (megrendelés, reklamáció): ugyfelszolgala

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sue MacKay

Dupla meglepetés

1. FEJEZET

Fake it till you make it. Más szóval: Színleld, amíg nem megy magától.

Végül is egyszerű, mint a pofon.

Erőltesd meg magad jobban! Gondolj a tegnapi levélre!

Végre szabad lett! Újra egyedülálló. Két évig várt, hogy lezáruljon a procedúra.

Ma van élete hátralévő részének első napja – és igenis klassz lesz!

Legalábbis akkor, ha megtanul okosabban és merészebben viselkedni. Jók ezek az apró lépések, de ideje most már nagyokat lépnie és magabiztosabbnak lennie. Ma el is kezdi!

Molly O’Keefe elmosolyodott, és rávillantotta a tekintetét dr. Nathan Luptonra. Haragot látott a férfi sötétbarna szemében.

– Mi az? Van valami, amiről tudnom kellene? – kérdezte Molly.

– Fél hat, és épp elfecséreltem egy csomó időt azzal, hogy telefonálgattam egy páciens miatt, akit aztán egy másik sürgősségire vittek.

– Azt a férfit, akit a sínek mellett találtak? Én sem értem, miért másik klinikára vitte a mentő, amikor mi voltunk közelebb.

Nathan mereven bámulta.

– Majd kiderítem. Több ilyen nem lesz. De nem kellene szemmel tartania Archie Bankset? – förmedt rá Mollyra.

A doktor már az első munkanapján goromba stílusban beszélt vele a Sydney General Hospitalben, ő fura módon mégsem félt tőle. Nem igazán kedvelte, de sohasem volt feszült a jelenlétében, és nyers modorát sem érezte fenyegetőnek. Majd később eltöpreng, mi lehet ennek az oka, most viszont először is lecsillapítja, mert azzal mindenkit boldoggá tesz az osztályon.

Pókerarc, kislány!

– Meg akartam kérni, hogy még egyszer menjen be hozzá. Egyre nagyobb fájdalmai vannak.

Nathan még csak háromnegyed órája adott be egy nagy adag fájdalomcsillapítót a beteg gyereknek. A haragja most tüstént elpárolgott.

– Készen vannak már a leletei?

– Nincsenek, épp most érdeklődtem utánuk.

Nathan felvonta sötét szemöldökét, amivel mindig felbosszantotta Mollyt, aztán nyelt egyet, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Bocsánat. Nem a maga hibája, hogy másik kórházba vitték azt a balesetes beteget.

– Semmi baj – felelte Molly. – És Archie?

– Máris megyek – mondta a doktor, és már indult is.

Vicki megbökte Mollyt.

– Tök jó, hogy nem hagyod felidegesíteni magad.

– Gondolod? – Molly a távolodó Nathant nézte.

– Igen. Akkor maradsz reggelire?

– Mindenképp.

Molly eleinte azt fontolgatta, hogy visszautasítja a meghívást, mert általában kerülte az embereket, aztán arra való tekintettel, hogy Vicki mindig kedves és segítőkész volt vele, mégis elfogadta.

– Molly? Jöjjön, legyen szíves! – szólt oda neki Nathan az egyik vizsgáló ajtajából.

A lány bólintott.

– Vegyünk vért? – És már fogta is a szükséges kellékeket.

Nathan mosolya őszintének tűnt, és ez nyugtalanította Mollyt.

– Igen. Szeretném ellenőrizni a májfunkciót, mielőtt megérkezik a betegszállító.

A fiú, akinek előző héten eltávolították a vakbelét, ismét hasi és mellkasi fájdalmakra panaszkodott. Nathan szepszisre gyanakodott, ezért antibiotikumot adagoltatott neki intravénásan, és most arra vártak, hogy átszállítsák a gyermekosztályra.

– Szia, Archie! – lépett be a fülkébe Molly. – Megmosdatlak, aztán hozok tiszta pizsamát. – A magas láza miatt a fiút rendszeresen kellett mosdatni és átöltöztetni.

Archie félősen nézte a tűt.

– Nem akarom, hogy megint megszúrjanak!

– Idegesítő, mi? – szólalt meg Nathan, miközben felhelyezte a mandzsettát. – De majd elmesélheted a barátaidnak, milyen bátor voltál.

Hogy elterelje a figyelmét, Molly óvatosan megmosta a fiú lábát.

– Remélem, nem vagy csiklandós.

– Anyu mindig csikiz – mondta Archie.

– Na, kész is. – Nathan odanyújtotta Mollynak a kémcsövet. – Jelölje sürgősnek!

– Rendben.

Molly már vitte is a vérmintát a laborba. Nathan követte.

– És? Megszokott már nálunk? – kérdezte.

– Igen. Szeretem a munkát, a kollégákat.

– Remek. És mit csinál, amikor nem dolgozik?

Molly elképedt. Nathan nem szokott csevegni. És mit válaszoljon erre, amivel nem árulja el magát?

– Mindig rengeteg a dolgom. Látogatóba megyek, bevásárolok… meg szeretek sétálni.

Mindez persze hazugság volt: Molly szinte csak akkor mozdult ki otthonról, amikor munkába ment.

Nathan úgy nézett rá, mintha már bánta volna, hogy megkérdezte, mégis tovább beszélt:

– Akkor, gondolom, el tud jönni a grillezésre. – Rábökött egy papírra a pulton. – De nincs rajta a neve a listán.

Molly azért nem iratkozott fel, mert még nem állt rá készen. A közös reggeli egy dolog, a buli viszont már egészen más.

– Még nem gondolkodtam rajta – válaszolta, és próbált valami kifogást találni.

– Addig még van két hét, de szeretném tudni, ki jön – mondta a doktor. – Hozzon saját edényt és valami italt, húst sütünk majd. – Tollával hátramutatott a válla fölött. – Aznap este nem dolgozik, ha jól tudom.

Erre tehát nem hivatkozhat… Ha Nathan sejtené, milyen nehezére esik emberek közé menni!

– Szeretném, ha minden kolléga ott lenne – folytatta a doktor. – Erősíti a csapatszellemet.

Végy egy nagy levegőt! Gyerünk!

Kínosan ügyelve, nehogy hozzáérjen a férfihoz, Molly kivette a kezéből a tollat, és beírta magát Vicki alá. Azt is vállalta, hogy hoz valami desszertet.

– Oké. Meg is van.

És nem is törte sokáig a fejét. Ez már haladás!

– Remek – mondta Nathan, és úgy nézett rá, mintha egy rejtélyt próbálna megfejteni.

Nyilván meglepődött, mert Molly arról volt ismert, hogy sohasem tölti a kollégáival a szabadidejét. Molly is csodálkozott önmagán, és azt vette észre, hogy fel van dobva. Lám csak, megy ez!

– Hol lesz a grillezés? – kérdezte.

– Nálam, Coogeeban.

Nathan egy betegaktát kezdett tanulmányozni. Sötétszőke haja a homlokába hullott; Molly legszívesebben hátrasimította volna.

– Ó!

Kalapált a szíve, a szája kiszáradt. Hogyhogy eddig nem tűnt fel neki, milyen hihetetlenül vonzó Nathan? Nyilván azért, mert úgyszólván vakságot kényszerített magára, hogy távol tartsa magát a férfiaktól – egészen a mai napig, amikor is úgy döntött, változtat az életén. Vajon ez azt jelenti majd, hogy szerelemre talál? Nem, az túl sok lenne a jóból, és még korai.

Paulnak hála, megtanulta a leckét. Elbűvölő férfi volt, örök szerelmet fogadott neki, és annak rendje-módja szerint körbeudvarolta. Egy évvel az esküvőjük után aztán megmutatta a valódi arcát, és minden vitánál verni kezdte. Ezért riasztotta meg Mollyt, hogy hirtelen többet is lát Nathanben, mint orvost.

– Talán ez gondot jelent? – kérdezte a doktor, fel sem pillantva.

– Igen.

Nathan értetlenül nézett rá.

– De miért? Nincs abban semmi, ha elmegy az ember egy kolléga otthonába, más kollégákkal együtt.

Molly zavarba jött, és elöntötte a forróság. Régóta nem érzett vágyat egy férfi iránt, s most egyszeriben…

– Végül is… Persze. Elmegyek.

A következő pillanatban megszólalt a vészjelző. Sürgős eset! Molly rohant a sokktalanítóba, ahol egy eszméletlen férfi hevert a földön.

– Szívmegállás – mondta Vicki, miközben már végezte a szívmasszázst.

Molly odaadta Nathannek az elektródákat, ő maga pedig leguggolt a férfi mellé a lélegeztetőgéppel.

– Kérem az adatokat – szólt Nathan Vickihez, mialatt feltette az elektródákat a férfi mellkasára.

– Geoff Baxter, negyvennyolc éves, mellkasi fájdalom, egy órával ezelőtt enyhe infarktusra utaltak az értékei. Nem akart ágyban maradni, felkelt és összeesett.

– Hátra!

Mindhárman elléptek a betegtől. Az élettelen test felágaskodott, de a monitoron egyenes maradt a vonal. Vicki folytatta a szívmasszázst, Molly pedig lélegeztette a beteget.

– Hátra!

Újabb elektrosokk. A monitor szabálytalan szívverést jelzett.

– Na, így már jobb. – Molly eltette a lélegeztetőgépet, és hordágyért ment.

Nathan a beteg fölé hajolt.

– Geoff, hall engem? – Amikor a férfi egy pillanatra kinyitotta a szemét, folytatta: – Szívinfarktusa volt. Egy darabig itt tartjuk, aztán átkerül az intenzív osztályra.

Közben Hank, az egyik kolléga oxigénmaszkot tett Geoff arcára.

– Nem – csóválta a fejét a beteg.

– Tehát igen – mosolygott Nathan.

Mollyt hőhullám öntötte el ettől a mosolytól. Nathan őrá is mosolygott néha, főleg amikor valami kellemetlen dologra akarta megkérni, de úgy soha, ahogy másokra.

Mikor Geoffet elszállították, Vicki oldalba bökte Mollyt.

– Lejárt a munkaidő.

Molly rámosolygott.

– Ma melyik cipő lesz rajtad?

– A narancssárga pántos szandál, ami úgy tetszett neked múlt héten. – A cipőmániás Vickinek egész gyűjteménye volt mindenféle lábbelikből.

Molly nevetett.

– Azt hiszem, nekem is körül kellene néznem pár cipőboltban, tényleg klassz az a szandál. Gyere, öltözzünk át!

– Minden rendben? – kérdezte tőle Nathan.

– Mért ne lenne?

– Mert úgy néz ki, mintha alig várná, hogy eltűnjön innen.

– Nem, csak azon gondolkodom, hogyan tudnám észrevétlenül lenyúlni Vicki cipőjét.

Nathannek ellágyultak a vonásai.

– Sok szerencsét! Egyébként nagyon jól csinálta az előbb.

Mollyt meglepte a dicséret. Hiszen teljesen hétköznapi munkát végzett. Tekintetét Vickire és Hankre fordította, majd újra Nathanre.

A doktor megértette a célzást.

– Maguk is – mondta.

Mollyban fokozódott a feszültség. Miért kell pont ennek az embernek reményt ébresztenie benne?

Vajon képes lesz még valaha is szeretni? Az álmát, hogy egyszer majd családja lesz, Paul szertefoszlatta, amikor a hasába bokszolt. Valószínűleg többé nem eshet teherbe.

Szomorúan nézte Nathant, aki épp nevetett valamin Vickivel. Bárcsak lenne benne bátorság, hogy közel engedjen magához egy erős, magabiztos férfit, és meg tudjon bízni benne…

Lassacskán alábbhagyott a feszültsége. Ideje megpróbálnia élvezni az életet, még akkor is, ha ez kockázatokat rejt.

Nathan belátta, hogy túlreagálta Molly O’Keefe műmosolyát, amikor a grillezést szóba hozta, de egyszerűen elege lett. A két hónap alatt, amióta itt dolgozik, Molly egyetlenegyszer sem étkezett a kollégákkal, nemhogy részt vett volna más közös programokban, pedig mindenki kedvesen, nyitottan közeledett hozzá. Tán azt hiszi, jobb náluk? Vagy ellenkezőleg: kisebbrendűségi komplexusban szenved?

Nathan a több hónapos közös munka ellenére egyáltalán nem ismerte. Igaz, éppenséggel Molly sem törte magát, hogy jól kijöjjenek egymással. Pedig Nathan a legtöbb emberrel remekül megértette magát, és időközben már a Rosie halála utáni remeteéletet is maga mögött hagyta.

Molly azonban kihívást jelentett számára.

Azt akarja, hogy a nő kedvelje? Nem, ez úgy hangzik, mintha rászorulna Molly rokonszenvére. De nem szorul rá: van elég barátja, és arra sem panaszkodhat, hogy nem kap ajánlatokat nőktől.

Tekintetét az öltöző felé irányította, ahonnan vidám nevetés hallatszott. Vicki ma ünnepelte a harmincadik születésnapját, és igyekezett jókedvű lenni, de valójában szomorú volt, mert azt hitte, Cole még mindig külföldön van. Nathan alig várta, hogy lássa az arcát, amikor majd ma délután kiteszi náluk a legjobb barátját. Micsoda meglepetés lesz!

Most Molly jelent meg a küszöbön, és ezúttal valódi volt a mosolya. Smaragdzöld szeme csillogott.

Nathan nem ismert magára. Hogy lehet, hogy egy nő, aki nem is mutat iránta érdeklődést, ennyire beindítja a libidóját?

Milyen libidóról beszélünk? Rosie halála óta nem sok minden történt ezen a téren, ha pedig mégis, akkor az csak a vágyai csillapítását szolgálta. El sem tudott képzelni akkora szerencsét, hogy másodszor is megtalálja az igaz szerelmet – de ma Molly hatására kezdett hihetővé válni a dolog.

– Idebent akarjátok tölteni a napot? – kiáltotta el magát, nehogy Molly kibújhasson a közös reggeli alól.

– Ó, maga még nem indult el?

Molly most megint nyugodt benyomást keltett, de Nathan most már tudta, hogy sokkal több is van O’Keefe nővérben. De hát nem sejtette egész idő alatt? Dehogynem; azért is ügyelt rá, hogy a szíve körül megmaradjon a védőfal.

Nem tudta levenni a szemét Mollyról. Le sem tagadhatta, hogy elbűvöli ez a nő, és szívesen lefeküdne vele. Jóságos ég! Mi ütött belé?

– Elment a hangja?

Valahogy úgy…

– Nem, csak figyelek, nehogy elvesszen valaki – felelte Nathan.

Molly elmosolyodott.

– Mondtam Vickinek, hogy jövök, és állom a szavam. – Aztán kétkedő, vagy inkább bűntudatos kifejezés jelent meg a szemében, és elfordította a tekintetét.

– Ezt örömmel hallom.

Nathan azt vette észre, hogy ébredezik benne a védelmezőösztön. Vagy inkább csak vágy? Ahogy elnézte Mollyt, az járt a fejében, hogy bizonyára ő az utolsó ember, akivel együtt szeretné tölteni az idejét, legyen szó akár csak egy közös reggeliről. Lehet, hogy ideje változtatni a dolgon? Ki kellene végre mozdulnia a komfortzónájából, és megnézni, merre viszi az élet?

De csak amíg senki nem követel tőle többet, mint amennyit adni hajlandó. Amennyit adni tud. A szívét Rosie-nak adta, és Rosie magával vitte a sírba. Legalábbis ő eddig így hitte… Mert most mintha megcsillanna egy halvány reménysugár.

Rosie-val már tinédzserként egymásba szerettek, méghozzá annyira, hogy néha egészen hihetetlennek tűnt. Aztán utolérte őket a valóság, amikor Roosie leukémiás lett. Három hónap pokol várt rájuk, aztán mindennek vége lett, Nathan még örült is, hogy a szerelmének nem kellett többet szenvednie.

Négy hosszú és magányos év állt mögötte.

– Nathan?

Felriadt a gondolataiból, és megállapította, hogy Vicki derűsen figyeli.

– Igen?

– Gyere, kész vagyunk. – A nő rákacsintott, karon fogta, és előrement vele.

– Éhes vagyok, és morcos – figyelmeztette mosolyogva a doktor, de Vicki csak nevetett.

– Hallom, az előbb megdorgáltad Mollyt a grillezés okán. Egyébként nem szolgált rá.

– Valakinek meg kellett már mondania neki, hogy ne húzza ki magát mindenből.

– Örülök, hogy rávetted a részvételre – mondta Vicki, és oldalba bökte. – Többet kell emberek közé mennie.

– Mióta beszél Molly a magánéletéről? – csodálkozott Nathan.

– Bondi Junctionben él egy lakásban, vonattal jár munkába, és szereti a vígjátékokat. Ja, és van egy csomó klassz cucca, ami annak a jele, hogy nem élt mindig ilyen spártai életet.

– Látom, jóban vagytok.

– Ha-ha, nagyon vicces. De megbocsátok, mert éhes vagy.

Nathan a fejét csóválta. Két perc alatt többet tudott meg Mollyról, mint az utóbbi hetekben együttvéve. Az már kiderült számára, hogy a lány kiváló ápolónő, aki különösen ért a gyerekek nyelvén, és megfigyelte, hogy műszak előtt és után mindig drága és nagyon csinos ruhákat visel – na, nem mintha azt a pompás alakot ki kéne emelni…

Drága ruhák, de átlagos lakhely… Nem szeret emberek közé járni, és olykor magányosnak tűnik. Lehet, hogy csalódnia kellett valakiben?

Ismét felébredt benne a védelmezőösztön.

– Reméljük, jól fogja érezni magát.

– Mindenképp igyekezni fogunk – kacsintott rá Vicki.

– Hagyd ezt. Bármiben sántikálsz, nem fog bejönni. Inkább koncentrálj a születésnapodra.

Nathan nem szívesen ismerte be magának, de már várta a közös reggelit.

2. FEJEZET

A kávézóban mindnyájan letelepedtek egy asztal mellé az egyik sarokban. Vickit mint születésnapost az asztalfőre ültették.

– Megnézem, jön-e már pezsgő, amit rendeltem – mondta Nathan. – Rendelek magának kávét – nézett Mollyra. – Milyet kér?

– Flat white-ot. Köszönöm.

Amióta Paultól elmenekült, Molly egyszer sem randevúzott, és senkivel sem beszélt a múltjáról. Arra is erőnek erejével kellett rábírnia magát, hogy egyáltalán társaságba menjen, mert a legtöbb ismerőse őt okolta Paul letartóztatásáért. A férfi olyan karizmatikus egyéniség volt, hogy egészen addig bármit elhittek neki, míg az igazság ki nem derült a bíróságon.

Ahogy most elnézte Nathant, arra gondolt, ő bizonyosan megvédené, akiket szeret. A betegeiért is mindent megtesz; bárkinek segítene, aki veszélybe kerül.

Butaság csak úgy egyszerűen hinni az ilyesmiben. Ne felejtsd el, abból is mi lett, amikor utoljára megbíztál egy férfiban!

Paul nem volt kedves a nála kevésbé szerencsésekkel, hanem különbnek tartotta magát náluk, de erre Molly csak akkor jött rá, amikor már késő volt. Házasságuk első éve boldognak volt nevezhető, onnantól kezdve azonban Paul kimutatta a foga fehérjét. Rossz háziasszonynak, butának és haszontalannak nevezte. Aztán Molly teherbe esett, és azzal vége is lett a boldogságának…

Megcsóválta a fejét. Nem kellene ezen agyalnia. Kedves emberek közt van, élveznie kéne a társaságukat, nem pedig magát sajnálnia. Kiegyenesedett, és vett egy nagy levegőt.

– Tessék. Mindjárt jön a kávé. – Nathan egy pohár vizet tett elé. – Meg a pezsgő is – fordult Vicki felé.

– Szuper! – mondta Molly. Ma titkon a válására is inni fog.

Nathan odanyújtotta neki az étlapot.

– Mi már kívülről tudjuk. Finom ételek vannak, jó a konyha.

– Most érzem csak, milyen éhes vagyok – felelte Molly, és átfutotta az étlapot.

Nathan fújt egyet.

– Egy fél marhát fel tudnák falni!

Molly nevetett.

– Mit szólna a tofuhoz és magvakhoz?

– Ismerem az étlapot – mondta Nathan.

– Szóval steak. És mivel? Sült krumpli, röszti? Meg tojás és szalonna?

– Ne emlegessen ilyen kajákat, amikor éhes vagyok – mondta a doktor nevetve.

– De hát mosolyog!

– Az ne tévessze meg.

Bocs, Nathan, de én hiszek a mosolyának.

Molly nem félt, hogy a doktor dühbe gurul az éhségtől. Most, hogy a közelében volt, újra megszállta az a ritka, meghitt érzés. Hogy távol tartsa magát Nathantől, bekapcsolódott a társalgásba, és élvezte az együttlétet.

Végül Benedek-tojást rendelt.

Később kihozták a pezsgőt, és koccintottak. Nathan felállt.

– Isten éltessen, Vicki! Teljesüljön minden vágyad!

Vicki meghatottan pislogott.

– Köszönöm. Csak egy van, de az sajna nem fog teljesülni. – Megpróbált uralkodni magán, és felemelte a poharát. – Egészségünkre, és köszönöm, hogy itt vagytok.

Molly legszívesebben megölelgette volna barátnőjét, hogy elűzze a szomorúságát, de már leszokott a spontán megnyilvánulásokról.

Nathan leült, és így szólt:

– Nem akarjátok elénekelni a Happy Birthdayt? Én nem énekelek, különben az összes vendég pánikszerűen kimenekül innen.

Molly gondolkodás nélkül belekezdett a dalba, de a többiek, ahelyett hogy csatlakoztak volna hozzá, csak meredten bámulták, mire ő is elhallgatott.

– Mi van?

– Semmi – kiáltották egyszerre. – Folytasd!

Molly zavartan rázta a fejét, és ivott egy kortyot a vizéből.

– Ti jöttök.

– Most már senki sem mer belekezdeni – szólalt meg halkan Nathan. – Maga úgy énekel, mint egy angyal.

Molly egy pillanatra mindenről megfeledkezett, és arra gondolt, mennyit énekelt egykor, főleg a nagymamájával, és milyen boldoggá tette az éneklés.

– A nagymamámtól örököltem – mondta. Ő fizette az énekleckéket, mígnem Molly úgy döntött, mégsem lép művészi pályára. – A National Opera Companyben énekelt. Egyébként klassz a kocsija – fordult gyorsan a doktorhoz. – Láttam, amikor szerdán azzal jött.

– Nem rossz, mi? Egy hónapja vettem, de még arra sem volt időm, hogy kicsit megjárassam a sztrádán. Lassan muszáj lesz, mert ennyi erővel el is adhatnám.

– Kár lenne érte.

Molly el sem tudott képzelni izgalmasabbat, mint egy autós kirándulást Nathannel…

Egyből félre is nyelte a kávét, mire a férfi egy szalvétát nyújtott át neki. Molly el akarta venni, amint azonban az ujjaik összeértek, elkapta a kezét. Forró hullámok söpörtek végig a testén, és egyszeriben újra nőnek érezte magát.

– Vannak gyerekei? – kérdezte. – Megfigyeltem, hogy mindig rögtön észreveszi, ha valakinek maszatos az arca.

Nathan összegyűrte a szalvétát, és visszatette az asztalra.

– Nincsenek – felelte csöndesen, és félrefordította a tekintetét.

Molly nem tudta, mit mondjon, úgyhogy odahajolt Emmához, a segédorvoshoz.

– Mikor mész Queenstownba? – Emma ugyanis Új-Zélandra készült.

– Csütörtökön. Már úgy várom! Voltál már a Téli Fesztiválon?

– Igen, évekkel ezelőtt. Nagyon klassz, és az a hely is egészen különleges.

– Kipróbálta a lökhajtásos motorcsónakot? – szólalt meg újra Nathan.

– Naná!

– Úgy látszik, szereti a sebességmámort. – Nathan a legragyogóbb mosolyát villantotta Mollyra.

– Lehet. Mondjuk, még sosem csináltam semmi extrémet, és nem is fogok. Megfontolt vagyok, kerülöm a veszélyt.

– Abban nincs semmi rossz.

Nathan olyan tekintettel nézett rá, mintha többet szeretne megtudni róla, de nem tett fel újabb kérdéseket. De Molly éppen ezért nyílt meg egy kicsit.

– Sportolni szerettem, főleg vitorlázni, meg eljártam rockkoncertekre, meg ilyesmi.

– És most már nem? – tudakolta halkan Nathan.

– Kedvem lenne hozzá, de valahogy már nem megy. És nem is tudok senkit Sydney-ben, akinek van hajója.

Ez nem volt igaz, de azzal a családdal már egy életre végzett.

– Egy háromméteres katamarán kicsinek számít? – kérdezte a doktor. – Csak mert a sógoromnak olyan van.

Molly felnevetett, ami őt magát is meglepte.

– Biztos, hogy bénáznék vele, és beleesnék a vízbe.

– Ez már csak ilyen, amikor vitorlázni tanul az ember – válaszolta Nathan, és történeteket kezdett mesélni a szörfdeszkás ügyetlenkedéseiről.

Egy óra múlva végeztek a reggelijükkel, és szedelődzködni kezdtek.

– Ideje hazamenni – mondta vonakodva Molly.

Nagyon élvezte, hogy beszélgethet és együtt nevethet a többiekkel, főleg Nathannel. Magánemberként a férfi más volt: lazább és kedvesebb, Molly szerette volna jobban megismerni.

A doktor most előrehajolt, és halkan megkérdezte:

– Van kedve beülni a kocsimba? Hazaviszem.

Molly meghökkenve bámult rá.

– Nem szükséges – válaszolta gyorsan. – Szeretek vonatozni.

– Vonat vagy menő sportkocsi? Én nem sokat gondolkodnék – jegyezte meg a vele szemben ülő Vicki.

Molly lassan felállt.

– Kicsit messze van Bondi Junction – mondta erőltetett könnyedséggel.

– Nekem útba esik – mondta Nathan. – És nem ittam a pezsgőből, úgyhogy nincs miért aggódnia.

– Nem aggódom.

A doktor megvonta a vállát.

– Fizessünk, aztán induljunk!

– Tényleg nem muszáj… – mondta Molly.

– De hát szereti a gyors kocsikat, nem?

Ez valóban így volt. Molly akaratlanul is elmosolyodott.

– De arrafelé nincs olyan szakasz, ahol beletaposhat a gázba.

– Ezt kihívásnak veszem – mosolygott Nathan.

Nathan figyelte Molly arcát, és látta a boldog csillogást a szemében. Azért ajánlotta fel, hogy elviszi, mert a reggeli során egyre rokonszenvesebb lett neki, és nem akarta, hogy máris véget érjen a program.

– Én kész vagyok, ha maga is – mondta Molly, és az arcán most őszinte mosoly jelent meg, nem úgy, mint máskor.

– Lehetne kicsit lelkesebb – ugratta Nathan felbátorodva.

– Aha. – Molly odahajolt Vickihez, és megölelte. – Élvezd a szülinapodat! Ha később társaságra lesz szükséged, hívj fel!

Vicki a szemét forgatta.

– Oké, lehet, hogy megteszem. Elmehetnénk cipőt venni.

– Három körül találkozunk, ahogy megbeszéltük – biccentett Nathan Vicki felé.

– Ne foglalkozz velem csak azért, mert születésnapom van – felelte Vicki. – Majd elmegyek Mollyval cipőt venni.

– Menjetek nyugodtan, de háromkor mindenképp legyél otthon!

A kocsihoz menet Molly így szólt:

– Hiányzik neki Cole. Nagyon közel állnak egymáshoz. – A hangjában egy kis irigység bujkált.

– A férje a legjobb barátom. Még régről ismerjük egymást, a szörfözésből.

Cole mellette volt élete legsötétebb óráiban.

– Jár még szörfözni? – kérdezte Molly.

– Olykor kimegyek a strandra, de már csak ritkán. Cole beállt a hadseregbe, én meg eltörtem a bokámat. Amikor meggyógyult, még néha felszálltam a deszkára, de aztán nem volt rá időm. Akkor csináltam a szakorvosi képzést.

Közben odaértek a kocsihoz.

– Hol lakik pontosan? – kérdezte Nathan, miután beszálltak.

– Beírom a címet GPS-be – felelte Molly. – Tudom az utat, de jobb biztosra menni.

Útközben hallgattak, amikor azonban megálltak Molly háza előtt, Nathan így szólt:

– Elkísérem a bejárathoz.

Okvetlenül friss levegőt kellett szívnia, hogy ne érezze Molly illatát, és kiszellőztesse a fejét. Meg kell állnia, és átgondolnia, mit is művel, mielőtt elveszítené az irányítást a tettei fölött.

– Nem szükséges. – Molly fogta a táskáját, és kiszállt.

Nathan azonban követte.

– Ha én valakit hazaviszek, akkor úgy csinálok mindent, ahogy szokás.

Molly zöld szeme megvillant.

– Ahhoz nem ismerjük egymást eléggé.

– Tudja, hogy értem.

– Most már tudom. De nem voltam benne teljesen biztos. – Mollynak megrándult a szája széle.

A fenébe, de jó lenne megcsókolni, futott át Nathan fején. Tényleg olyan puha és hívogató az ajka, mint amilyennek látszik? Önkéntelenül is előrehajolt, de aztán megállította a józan esze. Ha folytatja, Molly még sípcsonton rúgja.

Így aztán hátrált egy lépést, és körülnézett. A ház előtt buszmegálló volt.

Nagyot sóhajtott. Semmi köze hozzá, hol él Molly, nem igaz?

– Mióta lakik itt? – kérdezte mégis.

Elegáns cipője hegyével Molly odébb rúgott egy kavicsot, aztán Nathanre emelte a szemét.

– Egy éve. Mióta Sydney-be költöztem. Először az egészségügyi központban dolgoztam, itt az utcában, és közben állást kerestem egy sürgősségi osztályon.

– Csodálkozom, hogy nem lakik közelebb a belvároshoz, ahol a boltok meg az éjszakai klubok találhatók.

– Nekem tetszik itt. Az ingázás sem probléma, nem sok időt vesz el. Szerintem hamarabb beérek vonattal, mint maga kocsival.

Ez valóban így lehetett.

– Előtte hol élt? – kérdezte Nathan.

– Adelaide-ben. Azelőtt meg Perthben. – Molly elfordult. – Most muszáj kialudnom magam. Köszönöm a fuvart.

Nathannek kalapálni kezdett a szíve. Mi rossz volt az utolsó kérdésében?

– Várjon!

Molly megállt, és hátrapillantott a válla fölött.

– Menjen haza, maga is aludjon egy kicsit. Péntek van, biztos húzós lesz az éjszaka.

– Van kedve valamikor kiruccanni velem az autópályára?

Molly szóhoz sem jutott, csak bámult rá.

Nathan feszülten várt. Mi a baj? Meghívta a nőt egy kiruccanásra – nem nagy ügy. De maga Nathan is úgy érezte, ez több annál: randevú.

Na és? Egyéjszakás kalandjai is szoktak lenni néha…

Persze az ösztöne azt súgta, Molly nem az a fajta nő, aki kapható volna holmi egyéjszakás kalandra. És hirtelen ráeszmélt, hogy ő sem azt akarná. Mindent vagy semmit. A minden szóba sem jöhet, tehát marad a semmi.

Már épp vissza akart táncolni, amikor Molly rámosolygott, s most egyszeriben már nem csupán csinos volt, hanem szédítően vonzó.

– Csak ha én is vezethetek.

Nathannek a szíve és a lélegzete is kihagyott egy ütemet. Hogy tudna erre nemet mondani?

– Szeret gyorsan hajtani?

– Csak ésszel. Nem kockáztatok – felelte Molly elkomolyodva, és a ház bejáratához ment. – Még egyszer köszönöm.

Beütötte a kapukódot.

– Felkísérem a lakásához.

– Szerintem egyedül is menni fog – dünnyögte Molly. – Akkor este találkozunk! – Kinyitotta az ajtót. – Nagyon élveztem a reggelit.

Melegség öntötte el Nathant; uralkodnia kellett magán, nehogy megérintse a nőt.

– Jó, hogy eljött. Na, megyek, még van egy kis dolgom, aztán kimegyek Code elé a reptérre.

Molly összeráncolta a homlokát.

– Nem is tudtam, hogy hazajön.

– Meg akarjuk lepni Vickit. Szabadságot vett ki hétvégére.

– Akkor lőttek a cipővásárlásnak – mosolygott Molly. – És Vicki nem dolgozhat ma éjjel.

– Azt már leszerveztem. Majd szólok neki, ha kitettem nála Cole-t.

Molly nagyot sóhajtott.

– Oké. Rémes lenne, ha nem lenne ideje Cole-ra.

Nathan visszaballagott a kocsijához.

– Akkor este! – szólt vissza a válla fölött.

Megvárta, amíg Molly eltűnik a házban, aztán beszállt, és hazahajtott Coogeeba. Közben szüntelenül Mollyra gondolt. Hamarosan kirándulnak egyet kettesben; talán már ezen a hétvégén. Este majd el kell kérnie a telefonszámát…

Míg egy piros lámpánál várakozott, megcsörrent egy mobiltelefon az utasoldalon. Áthajolt, és tapogatva megkereste a földön. Mollyé lesz, nyilván kiesett a táskájából. Persze a hívást nem fogadhatta.

Elmosolyodott. Megvan az ürügy, hogy visszamenjen hozzá, beszéljen vele, és a telefonszámát is megszerezze!

3. FEJEZET

– Ó, a fenébe!

Molly nekidőlt a csukott lakásajtónak, és próbált nem Nathanre gondolni. Mintha lenne rá esélye…

Aztán mosolyra görbült a szája. Micsoda reggel! Előbb összeszólalkoznak, aztán jót beszélgetnek, a végén pedig Nathan hazahozza, és meghívja egy autós kirándulásra. És egész a lakásajtóig kísérte volna, ha ő hagyja.

Körbenézett az apró lakásban, mely kisebb volt, mint a nagyanyjánál a tyúkól. Megkönnyebbült, hogy Nathan nem látta. A lepukkant bérház láttán biztos értetlenkedett, miért kell egy jól fizetett ápolónőnek ilyen helyen laknia.

Molly azért választotta ezt a környéket, mert itt nem keltett feltűnést. Meg hát senki sem látogatta. Lizzie, a legjobb barátnője, aki még Perthben élt, régóta el akart jönni hozzá, de eddig még sohasem fért bele az idejébe. Mollynak ő hiányzott a legjobban. Sok mindenen mentek keresztül ők ketten, együtt nevettek és sírtak, és mindig számíthattak egymásra. Lizzie rögtön hitt neki, amikor ő elmesélte, hogy Paul megverte, és majdnem úgy gyűlölte a férfit, mint Molly.

Épp feltette a teavizet a konyhában, amikor megszólalt a csengő. Összerezzent; a szíve vad kalapálásba kezdett, a gyomra görcsbe rándult. Aztán kopogás hallatszott.

– Én vagyok az, Nathan. Nálam van a telefonja.

Molly kinézett a kémlelőnyíláson. Megkönnyebbülve nyitott ajtót.

– Bocs. Biztos kiesett a táskámból.

Nathan az arcát fürkészte.

– Valaki hívta. Akkor vettem észre, hogy a kocsiban maradt.

– Ki?

Nathan megrántotta a vállát.

– Nem néztem meg. Gondoltam, mérges lenne érte.

– Hát igen – mondta Molly zavartan, és a kijelzőt nézte. Ismeretlen szám…

– Valami baj van?

– Tessék? – Molly megrázta a fejét. – Ja, nem… biztos téves hívás.

Úgy tudta, Paul csak vezetékes számokat hívhat a börtönből, és az a szám le is van mentve a partnerek közé, nehogy esetleg felvegye. Ki tudja, mit vált ki egy nárcisztikus pszichopatából a hír, hogy a bíróság kimondta a válást… Paul elviselhetetlenül kontrollmániás volt.

Sípolni kezdett a vízforraló, mire Molly a konyha felé pillantott.

– Nagyon köszönöm.

Nathan belépett az előszobába, a szeme körbejárt.

– Maga minimalista?

Molly behunyta a szemét, és elszámolt tízig. Igazság szerint a férfinak most távoznia kellene, de valahogy természetesnek tűnt, hogy bejön a lakásba.

– Kér teát? – kínálta meg zavarában, miközben újabb és újabb hullámokban öntötte el a forróság.

Nathan habozott, miközben tovább nézelődött.

– Jó, nem muszáj – mondta Molly, megelőzve a várható visszautasítást. – Még dolga van, aztán mennie kell Cole-ért a repülőtérre.

– Tejjel kérném – emelte rá Nathan a tekintetét.

– Becsukná az ajtót? Nehogy bejöjjön valaki.

– Persze. – Nathan szót fogadott, majd így szólt: – Egyébként az az idős hölgy három ajtóval arrébb, ő mondta meg, hol lakik.

– Mindjárt gondoltam. – Beszélnie kell Mrs. Porterrel, hogy ne árulja el minden idegennek, melyik a lakása. Bár Nathan végül is nem idegen… – Üljön le! – mutatott egy székre a fényes fa étkezőasztalnál, és kiszáradt a szája, amikor a doktor helyet foglalt, és kinyújtotta hosszú lábát.

– Itt nem sok hely van a bulizáshoz, mi? – mosolygott Nathan.

Molly két bögrét vett elő a szekrényből.

– Hát, mondjuk úgy, a bulizás nem volt szempont, amikor szállást kerestem.

Nathan ismét körbenézett.

– Úgy veszem észre, nem örül, ha a szomszédok elárulják, hol lakik.

– Nem szívesen osztok meg személyes dolgokat az ilyen csodabogarakkal – felelte Molly.

Már ezzel is túl sokat elárult magáról. Abba viszont nem fogja Nathant beavatni, miért ilyen óvatos.

A doktor látszólag derűs tekintettel nézte, de Molly megesküdött volna, hogy átlát rajta.

– Ha jól sejtem, nem szereti a váratlan látogatókat.

– Jól sejti – felelte Molly. – Tetszik ez a hely, de lehet, hogy majd keresek valami nagyobbat.

– Hová költözne legszívesebben?

Mollynak megszólalt a mobilja: ismeretlen szám.

– Halló! – szólt bele gyanakvóan. – Itt Molly O’Keefe.

Nathan jelenléte bátorságot öntött belé.

– Szia, Molly, Jean vagyok a használtcikk-boltól.

Mollynak nagy kő esett le a szívéről.

– Mit tehetek magáért?

– Mondta, hogy jelentkezzek, ha szükségünk van munkaerőre. Az egyik segédemnek, aki hétfőnként szokott dolgozni, beteg lett az anyukája. Be tudna ugrani helyette?

– Persze, szívesen. Háromkor kezdek a kórházban, elég lesz annyi időre?

– Tökéletes! Hálás köszönet. Akkor viszlát!

Molly az asztalra tette a telefont.

– A hétfő délelőttöm foglalt. – Nathan kérdő tekintetét látva így folytatta: – Besegítek pár órát egy használtcikk-boltban, amelyik a női menhelyet támogatja.

A bolt meglehetősen sok pénzt adományozott bántalmazott nőknek és gyerekeknek, és Mollynak jó érzés volt olyan embereken segíteni, akiknek a helyzetét nagyon is átérezte.

Nathan a homlokát ráncolta.

– Akkor biztos sok szomorú történetet hall. Nem hiszem, hogy én el tudnám viselni.

Molly habozott.

– Én inkább csak az ügyfelekkel találkozom, akik a szervezetet támogatják. Bántalmazott nők nemigen járnak be, ők meg nem nagyon szoktak beszélni róla, mit éltek át.