Sarah Beth Durst: The Spellshop

Copyright © 2024 by Sarah Beth Durst

Hungarian translation © Németh Luca Anna, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Beth Durst: The Spellshop

A Bramble Book

Published by Tom Doherty Associates / Tor Publishing Group, New York, 2024

Fordította: Németh Luca Anna

ISBN: 978 963 598 417 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Lulu Chen

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés, grafikai munka: Tót Barbara

Műfaj: cozy fantasy

Adamnek,

sok szeretettel, és egy kis málnalekvárral

ELSŐ FEJEZET

KIELA ÁLMÁBAN SEM GONDOLTA VOLNA, hogy a lángok végül a könyvtárat is elérik. Az ugyan halványan neki is derengett, hogy a többi könyvtáros már hetekkel ezelőtt elmenekült, akkortájt, amikor a felkelők elfoglalták a palotát, és egy meglehetősen drámai jelenet keretében kihajították az uralkodót az ablakon. De hát a könyvtárat csak békén hagyják! Elvégre itt könyvek vannak. Rendkívül gyúlékony és pótolhatatlan könyvek.

Az Alyssiumi Nagy Könyvtár épülete az égbe szökő tornyaival, festett ólomüveg ablakaival és labirintusszerű könyvespolcrendszerével a Félhold-szigetek Birodalmának ékköve volt. Megszentelt raktárának polcait évezredes tudás töltötte meg – történetek, értekezések, valamint (ha Kielát kérdezték: legfőképpen) bűbájokat rejtő varázskönyvek. Csupán egy szűk elit, a kiváló tudósok legkiválóbbjai nyerhettek betekintést ezekbe a kötetekbe, hiszen a birodalmi törvények értelmében mindössze néhányak számára volt engedélyezett a varázslás.

Kiela a keleti szárny második emeletén található varázskönyvek felügyeletét látta el. Az elmúlt tizenegy esztendőben ez töltötte ki minden idejét: dolgozott, aludt, evett és a könyvespolcok között élt. Ez talán megmagyarázza, hogy amikor megérezte a füstöt, miért volt az az első gondolata, hogy bizonyára a tűzhelyen felejtette a pirítósnak szánt kenyeret.

Az elmúlt hetekben Kiela és a segédje, Caz elkezdték összegyűjteni és hatalmas ládákba pakolni a kedvenc könyveiket, csak a biztonság kedvéért. A ládákat a könyvek szállítására használt kis hajókra helyezték, noha sosem gondolták igazán komolyan, hogy egyszer valóban ki kell majd menekíteni őket a könyvtárból. A raktár menedékében, távol a politikai csaták és az erőszak leggyengébb leheletétől is, mindez kedves kis játéknak tetszett Kiela számára: vajon melyik könyvet vinné magával egy lakatlan szigetre? Minden bizonnyal a Mágikus növénytant, amelyet még 357-ben állított össze két tudós, Messembe és Cannin; emellett nagy hasznát venné Az időjárási viszonyok befolyásolása, avagy értekezés a varázsigék használatának a sarki lundák költési szokásaira gyakorolt hatásairól című könyvnek is, ebben a lenyűgöző és úttörő munkában ugyanis…

Egyszer csak Caz levelei libbennek be a két könyvespolc közti folyosóra, ahol Kiela üldögélt keresztbe tett lábbal egy nagy halom könyv előtt. Minthogy Caz egy csokrosinda volt, nem sokkal nőtt nagyobbra egy kiskutyánál, ám így is a zöld összes árnyalatában pompázott, középen pedig egy kis gyökércsomóval kapaszkodott a földbe. Ő volt a legokosabb segéd, akivel Kielának valaha dolga akadt, ezzel együtt – talán nem véletlenül – a leginkább szorongásra hajlamos is.

– Meg fogunk halni – közölte Caz Kielával. A levelei olyan hangosan susogtak, hogy alig lehetett érteni a szavait.

– A harcok nem érnek el idáig – felelte Kiela azon a gyengéd hangon, amelyet, minthogy ezen a szent helyen dolgozott, az elmúlt években tökélyre fejlesztett. Még egy kötetet helyezett az ötödik ládába szánt könyvek kupacára, amelyet rövid töprengést követően mégis inkább átrakott egy másik kupacba. Abban azokat a könyveket gyűjtötte, amelyeket csak akkor tervezett magukkal vinni, ha elférnek.

Caz megrázta felé a leveleit.

– A harcok máris elértek idáig. Ledöntötték Kinney Termének kapuját, és odabent fosztogatnak.

– Jóságos ég!

Kinney Termének hatalmas bronzkapuját olyan nagy és erős gerendák zárták le, amelyeket a hajótestek építéséhez használtak. Kiela megpróbálta kiszámolni, mekkora erőre lehetett szükség ahhoz, hogy megsemmisítsék ezt a több mint kilenc méter magas kaput, majd pislogott egyet.

– Hogy is mondtad? Fosztogatnak?

Arra számított, hogy a felkelők biztonságba helyezik majd a könyvtár tartalmát és az itt őrzött kincseket – ez lett volna az egyetlen észszerű eljárás –, de hogy fosztogassanak? Hiszen mégiscsak szabadságharcosok, nem vadállatok! Ami azt illeti, Kiela még a céljaikat sem igazán ellenezte. Caz javaslatára a forradalom első napjaiban elolvasott néhányat a felkelők pamfletjei közül – a választások kiírása, illetve a tudás megosztásának követelése pedig igencsak ígéretesnek tűnt…

– Az olvasóterem az északi szárnyban már lángokban áll – jelentette Caz. – Először a faliszőnyegeket gyújtották fel, a tűz ezután átterjedt a pergamentekercsekre is.

Kiela émelyegni kezdett. Egek, azok a csodálatos, ősi kéziratok!

Caz az egyik levele segítségével Kielához kúszott.

– Gyerünk – kiáltotta –, le kell lépnünk!

Lelépni? Most? De hát még nem ért a végére a…

– Itt hagylak, ha most valami béna lelép a levél szóviccel jössz! – figyelmeztette a segédje.

Kiela felállt. Az ötödik láda még félig üres volt. A lány felnyalábolt egy újabb adag könyvet, és beledobta, meg sem nézve, melyek azok.

– Elég legyen! – kiáltott rá Caz, amint épp egy másik köteg felemeléséhez készülődött.

Úgyhogy Kiela fogta a ládát, és elmanőverezett vele a felvonóhoz. Mivel kerekek is voltak rajta, már-már könnyedén suhant el a könyvszekrények között. A gyomra görcsbe rándult, ahogy maga mögött hagyta a csoda szép kötetekkel teli polcokat. Gyorsan le is emelt még róluk néhányat a kedvencei közül, miközben sietősen távoztak.

Amint a lifthez ért, belökte a ládát, és lehúzta a rácsot. Caz az egyik levelével megnyomta a gombot, majd elfordította a kart. A felvonó először kissé megingott, majd süllyedni kezdett lefelé.

Menet közben Kiela hallotta az egymásnak ütköző fémek hangját. Nemcsak ők lifteztek, hanem a gyomra is. Arról, hogy milyen zajokkal jár egy csata, nem volt saját tapasztalata, azt azonban, hogy milyen hangok uralkodnak egy könyvtárban, pontosan tudta. Tehát azt is tudta, hogy mindaz, aminek most a hangját hallja, valami szörnyű, rettenetes dolog. Caz közelebb kúszott hozzá, Kiela pedig azt kívánta, bárcsak gyorsabban ereszkednének.

Mi van, ha megáll egy olyan emeleten, amelyen éppen harcok zajlanak?

Mi van, ha teljesen leáll?

A lány újra meg újra megnyomta a legalsó szint gombját, mintha ezzel ösztönözhetné a liftet a gyorsabb haladásra. A felvonó azonban továbbra is centiméterről centiméterre süllyedt különféle csikorgó, zörgő és zümmögő hangok közepette. A füstszag egyre erősebb lett, a lift nyikorgó rácsain keresztül pedig Kiela látta, hogyan vonja homályba a füst a rengeteg könyvet.

– A lépcsőn kellett volna mennünk – jegyezte meg Caz.

– Képtelenek lettünk volna lecipelni a könyveket – felelte Kiela.

– Ha meghalunk, akkor egy könyvet sem fogunk tudni megmenteni. – Caz olyan hevesen rázta meg magát, hogy néhány levele a földön landolt. – Ah, mindjárt lehullik az összes levelem!

– Gondolj valami másra – javasolta Kiela. – A tölgyekbe például sokkal gyakrabban csap bele a villám, mint a többi fába. Az alma fennmarad a vízen, mert negyedrészt levegőből áll. Vagy esetleg megszámolhatnád, hány tücsökciripelést hallasz percenként, az alapján meg tudod határozni, hány fok van odakint.

– Kivéve, ha odakint mindent elborítanak a lángok. Vajon milyen gyorsan ciripelnek a tücskök a tűzben?

A felvonó időközben egy huppanással megérkezett a legalsó szintre. Kiela maga felé rántotta a lift ajtaját, míg Caz indácskáival kifelé tolta a ládát. Közös erővel löktek még rajta egyet, aztán végre kijutottak a liftből.

Most már nagyon mélyen jártak, a víz szintjén – olyan mélyen, hogy a fémek csörgésének hangja és a füst orrfacsaró bűze ide már nem ért el. Sokkal erőteljesebb volt a rothadó halak mindent betöltő szaga, amely a könyvtár épülete alatt húzódó csatornából áradt. Alyssium egész városát csatornarendszer hálózta be – többek között ennek is köszönhette a hírnevét, hiszen a világ egyik legszebb városa volt, a birodalom büszkesége. Kiela jól emlékezett arra a napra, amikor megérkezett, még nagyon fiatalon, jóval a szülei halála előtt. Rendkívül lenyűgözőnek találta a csatornák csillogó vizét; a csipkeszerű, fehér hidakat; a magas tornyokat és a töméntelen mennyiségű virágot, hiszen minden balkonról virágok omlottak le, s a házak ablakait és ajtajait színpompás növények keretezték.

Végigsiettek a kerekeken guruló láda kíséretében a szűk átjárón, Kiela pedig folyamatosan a fülét hegyezte. Ám csak a víz neszezése hallatszott: itt-ott kő csobbant, valahol a közelben pedig az egymás után lehulló cseppek zaja jelezte, hogy szivárog a víz. Plitty, pletty, platty. Kiela és Caz a hajók felé igyekeztek.

A könyvtár alatti csatornarendszerben horgonyzó csónakokat arra használták, hogy eljuttassák a könyveket a környező szigeteken élő, kiválasztott olvasókhoz, majd idővel visszahozzák őket. Minden kis vízi járművet ezüstszínű vitorlával szereltek fel, amelyet szorosan az alsó vitorlafához rögzítettek. A késeimeggy-fából készült hajótestet épp elég szélesre építették, így akár több láda könyvet is lehetett szállítani rajta, ugyanakkor kellően áramvonalas volt ahhoz, hogy a kormányzásához elegendő legyen egyetlen könyvtáros. Kiela legutóbb épp tavaly télen használta egyszer a csónakot, amikor Cypavia Értekezés az erdei szellemek működéséről: tények és feltételezések című tudományos sorozatát kellett elvinnie egy idős, ágyhoz kötött varázslónak. Az öregember utasította a házvezetőnőjét, hogy hálája jeléül kínálja meg teával a könyvtárost, Kiela azonban köszönettel visszautasította a meghívást, mert rohanni akart vissza a raktár polcai közé, ahol biztonságban érezte magát. Azok a könyvek legalább biztonságban vannak, gondolta most. Mindez azonban nem volt több sovány vigasznál, tekintettel arra, micsoda felbecsülhetetlen értékű tudás szunnyadt még a feje felett, a hátrahagyott könyvekben.

Az első négy láda már egy biztonságot adó ponyva alatt pihent a csónakban. Kiela felvitte a fedélzetre a félig teli ötödiket is, majd összeszíjazta őket. Még legalább három ládának maradt hely, de már nem jutott idő újabb könyvek összegyűjtésére. Azt kívánta, bárcsak gyorsabban szortírozta volna a köteteket. Vagy lehetett volna nagyvonalúbb is, kevésbé válogatós. Ami az ételt és az italt illeti, jobban felkészülhetett volna. Elrakott néhány palack vizet, illetve némi barackkonzervet, egy csomag szárazbabot és egy kis zsák pekándiót. Caz számára eltett egy adag virágföldet, amelyből újra tudja tölteni magának a cserepet, és saját magának is elcsomagolt néhány rend váltás ruhát, valamint pár üres jegyzetfüzetet. Sosem lehet tudni. A személyes holmijaival teli könyvtári fülkéjét azonban nem ürítette ki. Vágyakozva gondolt vissza mindarra, amit otthagyott: a régi naplóira, a legjobb tollkészletére és a sellő alakú faszobrocskára, amelyet még a szüleitől kapott gyerekkorában. De Caznak azért igaza volt: a legfontosabb, hogy saját magukat megmentsék. És a könyveket, természetesen.

Visszatérünk, amint újra biztonságos lesz, biztatta magát. Nem leszünk örökké távol.

Kiela bemászott a csónakba, eloldozta a rögzítőkötelet, majd elrúgta magukat a faltól. Kivonta a rudat, és annak segítségével hajtotta magát a föld alatti, vízzel teli járatokban. A vitorla még az alsó vitorlarúdra tekerve várta a sorát, míg ki nem érnek a nyílt vízre.

Szigorúan véve nem vihette volna el a hajót. Vagy a könyveket. Vagy Cazt. De már senki sem maradt, akitől engedélyt kérhetett volna, így inkább meggyőzte magát, hogy később, amikor visszatér, majd hálásak lesznek neki azért, amit tesz. Ez egyáltalán nem számított lopásnak. Ez volt a munkája: felügyelni és épségben tartani az állományt. Voltaképpen csak… kicsit kibővítettem a munkaköri leírásomat.

Miután áthajózott a föld alatti alagutakon, kiért a szabadba, a városi csatornarendszerre.

– Nos, ez egész egyszerűen rettenetes – jegyezte meg Caz.

Kiela csak egyetérteni tudott.

A csillagok fényét elnyelte a hidak és tornyok romjaiból gomolygó füst. A várost nyaldosó lángok kísérteties fénybe borítottak mindent, a füst csípős szaga kaparta Kiela torkát. Minden alkalommal, amikor beszívta a levegőt, érezte, hogy a füst erőszakkal behatol a tüdejébe. Égszínkék bőre sápadtnak tűnt a természetellenes fényben, sötétkék haja pedig magába itta a füst szagát. Odalent, a csatornákban Kiela és Caz elkerülte a legrosszabbat, a felszínen azonban már szembe kellett nézniük a halál látványával, és meg kellett hallaniuk az elmúlás hangjait.

Kiela később próbált mindent kizárni az elméjéből, ami arra a szörnyű éjszakára emlékeztette: a sikolyokat, a holttesteket a csatornákban, és a rettegést, amely a füstnél is jobban fojtogatta. Végtelennek tetszett a hajózás a városon keresztül, a hangok pedig, amelyeket a víz továbbsodort, akkor is kísérték őket, amikor már a nyílt tengeren jártak.

Amint a víz már elég mély volt, Kiela Caz segítségével kibontotta és felvonta az ezüst vitorlát. Kisgyerekként tanulta meg a vitorlázás fortélyait, és éppen elég könyvet szállított ki az elmúlt években ahhoz, hogy ne jöjjön ki a gyakorlatból, így szerencsére nem sokat kellett töprengenie azon, miként hajtsa végre az egyes lépéseket. A keze pontosan emlékezett rá, mi a dolga, hogyan kell szelet fogni a vitorlába, és hogyan kell növelni a sebességet, hogy egyre messzebb, messzebb és messzebb jusson a hajó.

Mögöttük a hatalmas város lángokban állt; lakosai (mind a jók, mind a rosszak), történetei (mind a jók, mind a rosszak), könyvei és pompás virágai a lángok martalékává lettek. Kiela pedig tudta, hogy sosem fog ide visszatérni többé.

Mire a nap a tenger fölé emelkedett a horizonton, rózsaszínbe, aranyba és reménybe borítva a láthatárt, Kiela elhatározta, hogy előre fog nézni ahelyett, hogy hátratekingetne. Senki sem akadt Alyssiumban, akinek hiányzott volna, ez pedig már önmagában meglehetősen lehangoló gondolat volt. Tényleg senki nem maradt, aki gondolna rá?

Teljesen belefeledkezett a munkájába. A könyvkiszállítási alkalmaktól eltekintve nem is hagyta el a könyvtárat már… Lehetséges lenne, hogy évek óta? Igen, évekről van szó. Amint befejezte a tanulmányait, nemes egyszerűséggel rögtön be is költözött kis, könyvespolcok közé szorított fülkéjébe. Így volt a legegyszerűbb. Megspórolta az utazást a munkahelye és az otthona között.

Nem éltek családtagjai a városban, és az osztálytársairól sem tudott semmit. Elsodorta őket az élet, és Kiela napjainak ritmusa is beállt. Frissen készült ételeket kapott a nap bármely szakaszában. Erre szükség is volt, hiszen a tudósok gyakran különös időpontokban tartózkodtak a könyvtárban, így az ott dolgozóknak sem maradt más választásuk. Kielának csupán annyit kellett tennie, hogy leküldje egy erre a célra szolgáló csúszdán az üzenetét arról, mit szeretne enni, majd az étellift segítségével minden fogás rövid idő alatt meg is érkezett. Senkivel nem kellett hozzá beszélnie. Számára ez volt a tökéletes rendszer.

Ami a többi könyvtárost illeti… Nekik is megvolt a munkájuk más emeleteken és az épület többi szárnyában. Kiela nem szeretett zavarni másokat, a maga finom módján pedig – olyan finom módon, hogy ő maga észre sem vette – mások kedvét is elvette attól, hogy zavarják őt. Miközben a vitorlás a hullámokat szelte, rádöbbent, hogy az elmúlt három hétben Cazt leszámítva egy lélekkel sem beszélt. Utoljára egy gondnokkal váltott szót, aki a ténykedésével felkavarta a port néhány különösen sérülékeny kézirat közelében, ezért Kielának arrébb kellett tessékelnie.

Nem mintha nem szerette volna az embereket. Csak hát a könyveket jobban kedvelte. Mert a könyvek nem csaptak zajt, nem vetettek rá elítélő pillantásokat, nem gúnyolódtak, és nem utasították el. Nem. A könyvek meghívják magukhoz az embert: „Gyere, foglalj helyet a kanapén, felráztuk a párnákat, főztünk teát, és van egy kis kétszersült is.” Megosztják velünk a szívüket, és semmi mást nem várnak cserébe, csak azt, hogy merüljünk el mindabban, amit nyújtani tudnak.

Mindez persze csodálatos volt, ám azzal is járt, hogy Kiela némiképp összezavarodott: hová menjen, mitévő legyen most, hogy a régi életét szó szerint felégették?

– Caz…

– Mmm – érkezett tompán a felelet.

Kiela a csónak másik felébe nézett. A segédje befészkelte magát két láda közé, a leveleit pedig szorosan a földlabdájára kulcsolta.

– Caz, te meg mit csinálsz?

– A halak szeretik a növényeket.

– Bizonyos halak valóban – válaszolta Kiela, bár igaz, ami igaz, nem volt szakértő abban a kérdésben, hogy a növények mennyire kedvelt csemegék a halak táplálkozásában. Azt tudta, hogy némely halfajták szeretik a tengeri hínárt. Feltételezte, hogy ugyanezek a halfajták szívesen táplálkoznak planktonokkal is. Sőt, talán rovarokat is esznek. – Egyes halak viszont más halakat esznek.

– Azok meg növényeket.

– Meglehet, igen.

– A növényeket mindenki megeszi – vágott vissza Caz –, a könyveket viszont szinte senki. Ezért furakodtam be ide, a ládák közé. Ki gondolná, hogy bármiféle ízletes, zöld falatkára bukkanhat a halott fákból készített lapok között? Úgyhogy én egészen addig itt maradok, amíg meg nem érkezünk oda, ahová tartunk, bárhol legyen is az. Csak azt remélem, hogy nem lesznek ott se halak, se bárányok, se tehenek. És kecskék sem. – Ahogy kimondta a kecskék szót, megborzongott. Kiela eltűnődött, vajon Cazban egy kellemetlen emlék ötlött-e fel, vagy csupán az olvasmányélményei hatására rázta ki a hideg. Vélhetően az utóbbiról lehet szó. Haszonállatokat ugyanis érthető okokból nem engedtek be a könyvtárba.

– Egyébként épp erről szerettem volna beszélni veled – folytatta Kiela. – Ki kellene találnunk, hová megyünk.

– Tessék? Te csak úgy elindultál, cél nélkül?

– Nem gondoltam, hogy egyszer tényleg el kell hagynunk a várost – vallotta be Kiela. – Illetve azt hittem, ha ez be is következik, akkor csupán néhány óráról, esetleg pár napról lesz szó. Legfeljebb egy hétről. – Kielában felmerült, hogy esetleg bérelhetnének egy keskeny kikötőhelyet valamelyik környékbeli rakpartnál, talán Varsun vagy Iva szigetén, és eltölthetnének néhány napot azoknak a bájos kis fogadóknak az egyikében, amelyekben a kevésbé tehetős polgárok szoktak vakációzni.

Caz levelei leereszkedtek, olyan csüggedten lógtak, mintha sosem érte volna őket víz.

– Én sem gondoltam.

Csendben suhantak tovább a tengeren. Gyönyörű, vitorlázásra teremtett nap volt. Enyhe szellő fújdogált, a nap fénye vidáman táncolt a víztükrön. A fejük felett sirályok szálltak egymást túlharsogva. A Félhold-szigetek Birodalmának – már ha egyáltalán még birodalomnak lehetett nevezni, tekintettel a forradalomra – kisebb-nagyobb szigetei a legnagyobb nyugalomban terültek el a távolban, feltéve, hogy az ember nem nézett vissza a főváros irányába, ahol még mindig sűrű füstbe burkolózott az égbolt. A szigetek szürkében, fehérben és feketében játszó sziklái méltóságteljesen meredtek az ég felé, az aprócska halászfalvak élénk színű házikói, takaros kertjei és macskaköves utcái különös hangulatot árasztottak. Kiela arra gondolt, elvitorlázhatnának Cazzal valamelyik sziget kikötőjébe. És aztán? Néhány napnál tovább nem engedhetné meg magának, hogy egy fogadóban lakjon. Az a néhány pénzérme, amelyet magával hozott, nem sokáig fog kitartani. Még ha a kikötői díjakat ki is tudná fizetni, nem különösebben lelkesítette a gondolat, hogy a hajón élje a mindennapjait.

Kiela úgy döntött, nem esik kétségbe. Jól átgondolja a dolgokat vitorlázás közben. Aztán majdcsak megérkezik a kérdéseire a válasz.

Hirtelen egy csapat hippokamposzra lett figyelmes. A tengeri lovak a hullámokat követve emelkedtek ki a vízből, majd süllyedtek vissza a tenger habjai közé. Kielának a lélegzete is elállt a félig ló-, félig haltestű, fenséges teremtények láttán. Megbabonázva nézte, ahogy a vízen vágtatnak. Mellső lábuk patájával szelték a habokat, hosszú uszonyban végződő farkuk pedig erőteljes csapásokkal hajtotta őket előre. Izmos testüket csillogó pikkelyek borították, így egyszerre testesítették meg az erőt és a szépséget. Olyanok, mint maga a tenger, tűnődött Kiela. Amint az egyik ló hátravetette a sörényét, apró vízcseppek szóródtak szét a levegőben, csodálatos szivárványt rajzolva ki a napsütésben.

– Caltrey – szólalt meg Kiela.

– Hogy mondod?

– Így hívják az egyik szigetet.

– Sosem hallottam róla.

– Nem lep meg. Nagyon pici, és rettentő messze van, odafent északon. Nem érinti egyetlen hajózási útvonal sem. A lakói a hippokamposzok segítségével halásznak.

Caz kíváncsian kukucskált ki a ládák közül, majd fel is ült az egyikre, hogy jobban rálásson a vízre.

– Honnan tudsz róla? Jaj, kitalálom: valamelyik könyvben olvastad.

– Ami azt illeti, nem. Ott születtem.

Kielának feltűnt, hogy kissé elcsuklott a hangja, így nyelt egy nagyot. Caltrey évek óta eszébe sem jutott, és fel nem foghatta, miért zavarodott így össze a visszatérés puszta gondolatára is.

A szülei, amint elegendő pénzük lett, elhagyták Caltrey-t, és egy jobb élet reményében a fővárosba költöztek. Szerették volna a maguk bőrén megtapasztalni, milyen az élet Alyssiumban, és szerették volna, ha a lányuk megkapja mindazt a lehetőséget, amelyben ők a távoli szigeten nem részesülhettek. Kiela ekkor nagyjából kilencéves lehetett, de a mai napig az emlékezetében őrizte Caltrey szikláit, kertjeit és az ottani farmokat. A sziget egyetlen kis faluja, amelyet szintén Caltrey-nak hívtak, csupán három macskaköves utcácskából állt, volt benne egy vízimalom egy vízesés közelében, valamint egy iskola, amely egy régi istállóban kapott helyet. A lány a mai napig fel tudta idézni a hely látképét a lemenő nap fényében, maga előtt látta a háztetőkön lustálkodó szárnyas macskákat, és ott volt az orrában a hajnalra kisült, friss kenyér illata. Tavasszal vadvirág borított be mindent, ameddig a szem ellátott – a tetőket, a sziklákat, a mezőket. Télen pedig bolyhos, fehér takaróként fedte be a tájat a hó. Hányszor nézte a hópelyhek táncát a tengeren, kezében egy bögre forró csokival…

– Ööö, Kiela? – bökte meg Caz.

– Azt hiszem…, van ott egy házam.

Kiela tudta, hogy a szülei nem adták el a házat. Ilyen messze a birodalom központjától amúgy sem kaptak volna érte túl sokat, az apja pedig szerette volna megtartani, arra az esetre, ha esetleg megelégelnék a városi életet. Bár Kiela édesanyja borzasztóan szerette a nagyvárost, így nehéz lett volna elképzelni, hogy visszatérjen. Gondolom, ez azt jelenti, hogy a ház az én örökségem. Kétségtelenül így kell lennie, hiszen nincs más, aki örökölhette volna. Nem volt más családtagja.

– Már ha nem költözött be azóta valaki. Vagy nem dőlt össze. Nem túl nagy. Egy aprócska házikó. Csak hát…

Mesebeli volt. Kiela gondolataiban legalábbis. Csodásan csillogó, törékeny szappanbuborékként őrizte meg az emlékeiben. Mostanra nyilván megszállták a denevérek, tele van egerekkel meg medvékkel, a tető pedig minden bizonnyal beomlott.

– Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer visszatérek oda.

Nélkülük semmiképp.

– Na és szép? – kérdezte Caz.

– Nagyon. Mármint azt hiszem. Lehet, hogy azóta megváltozott néhány dolog.

Például én. Kiela arcáról eltűntek a rózsaszín szeplők, kék copfocskája sem volt már meg, viszont szert tett egy könyvtárosi diplomára és némi közösségi életet kerülő hajlamra.

– Hát – mondta Caz – akkor menjünk, és keressük fel a szigetedet.

Kiela befogta a szelet a vitorlába, és északi irányba kormányozta a hajót.

– De egyvalamit azért tisztázzunk: kecskéket nem tartanak ott, ugye?

– Biztosíthatlak, hogy nincsenek növényevő állatok Caltrey szigetén – felelte Kiela, miközben igyekezett növelni a sebességüket. Egyre sebesebben szelték a habokat.

– Nagyszerű! – kiáltotta Caz, majd gyanakodva hozzátette. – Na várj csak. Ezt csak azért mondod, hogy jobban érezzem magam?

– Persze.

Caz morogva visszafurakodott a varázskönyvekkel teli ládák közé. Észak felé tartottak, ahol várta őket a jövőjük. És Kiela múltja.

MÁSODIK FEJEZET

A LEMENŐ NAP MÁR narancsosra színezte a láthatárt. A vitorlást Kiela Caltrey szigetének egyik kis öble felé irányította, amely nagyjából másfél kilométerre feküdt a kikötőtől és a falutól, sziklák és fák ölelésében. A lány a sziklák közé kormányozta a hajót.

– Neki fogunk ütközni valaminek – jegyezte meg Caz.

– Nem fogunk – felelte Kiela. – Ki fogunk kötni.

Az öbölben annak idején volt egy kis fából készült stég, amely Kiela családjának házikójához tartozott. Jól emlékezett rá, hogy gyerekként hányszor guggolt a stég végében, és figyelte a vízben kergetőző halakat. Apály idején még a rákocskákat is látni lehetett, ahogy egyik sziklától a másikig iszkolnak, dagálykor pedig kis hippokamposzcsikók fogócskáztak a cölöpök között, amíg a szüleik rájuk nem szóltak, hogy ideje visszatérniük a tenger mélyére. A helyiek úgy tartották, hogy aki kergetőző tengeri lovacskákat lát, annak szerencséje lesz. Kiela nyilván nem lehetett biztos benne, hogy a kikötésre alkalmas építmény megvan még, ám bízott benne, hogy lesz olyan hely, ahol ki tudja dobni a horgonyt, utána pedig a vízben gázolva ki tudnak jutni a szárazföldre. Vagy talán partra tudja húzni a csónakot anélkül, hogy felhasogatnák a sziklák.

Egyik kezét a kormányon tartva irányította a vitorlást a sziklák között, be az öbölbe. Caz az indái segítségével felkapaszkodott az árbócra, hogy jobban lásson. Minthogy a fények egyre halványodtak, az öböl is jobbára árnyékba burkolózott. A víz szinte feketének tetszett, a fák és a mögöttük magasodó, hatalmas sziklák pedig még több árnyékot vetettek a csónak köré. A csendet csak a sziklás partnak csapódó hullámok morajlása és egy, a fenyők között bujkáló kismadár hangja törte meg. A növekvő árnyak ellenére azonban nem tűnt barátságtalannak a hely. Minél beljebb jutottak az öbölbe, annál inkább úgy érezték, mintha az árnyékok inkább átölelnék őket, akárcsak egy puha, vastag takaró egy fázós estén.

Kiela csakhamar észrevette a régi stéget, amely épp ott állt, ahol korábban, bár kicsit rozogábbnak tűnt, mint ahogy az emlékeiben élt. A faépítmény kissé foghíjas lett, minden harmadik léc hiányzott belőle. A cölöpök szerencsére még megvoltak – erősen, stabilan álltak, még ha be is lepte őket a hínár.

A lány a rúd segítségével odahajtotta a csónakot az építmény oldalába, kidobta a kötelet az egyik cölöpre, majd nagyot rántott rajta, közelebb húzva a stéghez a hajót, végül egy tengerészcsomóval rögzítette a kötelet. Az édesanyjától tanulta, hogyan kell megkötni ezt a fajta csomót. Épp itt, ennél a cölöpnél magyarázta el neki. Kiela úgy érezte, mintha mindez csak tegnap történt volna, közben mégis olyan volt, mintha egy egész emberöltővel ezelőtti eseményre emlékezne vissza. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a rátörő emlékképeket. Átmászott a ládákon, hogy leengedje a vitorlát, amelyet aztán összetekert, és jó erősen a vitorlarúdhoz rögzített.

Caz az egyik könyves láda tetején helyezkedett el.

– Én ezen biztosan nem fogok végigmenni – jelentette ki a stég felé pillantva.

– Akkor inkább kiúszol?

– Inkább a csónakon maradnék – közölte Caz.

Kiela nagyot sóhajtott, majd megdörzsölte a szemét. Még soha életében nem érzett ilyen csontig hatoló fáradtságot. Akkor sem, amikor néha egész éjszaka fennmaradt a könyvei társaságában. A menekülésük jelentette idegeskedéssel és az egy teljes éjszakán és napon át tartó vitorlázással a háta mögött épp úgy érezte magát, mint egy könyv, amelyet már annyiszor végigolvastak, hogy oldalai szamárfülesek lettek, a gerince pedig megtört.

– Na jól van, majd én kiviszlek.

Caz nem felelt rögtön.

– Az méltatlan lenne – közölte végül.

– Gondolod, hogy a bokrok majd gúnyolódnak rajtad?

Caz a kérdés hallatán bizonyára a szemét forgatta volna, ha lett volna neki.

– Jó. Legyen. Kivihetsz. De csak ha nem mondod el senkinek.

– Mégis kinek mondanám el? Senkit sem ismerek itt, és ha rajtam múlik, ez így is marad.

Kiela felnyalábolta hát a segédjét, vigyázva, hogy minden apró kis földdarabot is felvegyen, amelybe Caz kilógó gyökerecskéi kapaszkodtak. Mintha csak egy duci kisgyereket vett volna a karjába, akiből történetesen levelek álltak ki. A növény indái a lány vállára fonódtak, Caz pedig morogva vette tudomásul, amikor Kiela igazított azon, ahogy a földlabdáját tartotta.

– Meghúzzuk magunkat, és azon leszünk, hogy ne keveredjünk bajba – jelentette ki Kiela. – Kis szerencsével az ittenieknek fel sem fog tűnni, hogy mi is a szigeten vagyunk.

A lábfejét óvatosan a legközelebbi deszkára helyezte. A hangja alapján biztonságosnak tűnt. Óvatosan ránehezedett, és örömmel állapította meg, hogy a léc megtartja a testsúlyát. Caz szorosan a nyakához lapult, Kiela pedig finoman tartotta, miközben deszkáról deszkára lépkedett, mindegyiket ellenőrizve, hogy elég erős lesz-e. Végül szerencsésen kiértek a partra.

Caz villámgyorsan lemászott a földre. Megrázta a leveleit, és az indái segítségével rendbe szedte magát. Egy mosakodó kismacskára emlékeztetett.

– Erről soha többé nem beszélünk.

– Természetesen – helyeselt Kiela.

Tekintetével az előttük elterülő növényzetet pásztázta. Mintha lett volna itt egy ösvény, lépcsőkkel, amelyeken fel lehetett mászni a sziklákra. Most azonban nem látott mást, csak a különféle kúszónövények sokaságát a hegyoldalon. Gondterhelt arccal járkált fel-alá. Valahol itt kell lennie a lépcsősornak, ha rábukkanna… Ó, meg is van!

Kiela arrébb söpört néhány növényt, felfedve az első lépcsőfokot.

– Megtaláltam.

– Mit találtál meg?

– A hazavezető utat – felelte Kiela. Megborzongott, ahogy kimondta ezeket a szavakat.

Lépésről lépésre haladt felfelé, nyomában Cazzal. Amennyire csak tudta, igyekezett megtisztítani az egyes lépcsőfokokat. Némelyiket épp csak annyira, hogy néhány centi bukkanjon elő belőle, de ez is elégnek bizonyult. Mire felértek a hegytetőre, teljesen lement a nap.

Ott állt a házikó az alkony ezüstös fényében fürdőzve, rájuk várva. Kiela szerette volna, ha elönti a jóleső érzés, hogy megcsinálta, sikerült – hogy hazaért, biztonságban vannak, és mostantól minden sokkal könnyebb lesz majd. A házikót azonban éppen úgy belepték a kúszónövények, mint a lépcsőket. Lehetetlen volt megállapítani, hol vannak az épület falai a rengeteg növény mögött. Kiela egykori otthona fulladozott a zöldek ölelésében; nem sok hiányzott hozzá, hogy végleg elnyelje a természet.

– Bájos – jegyezte meg Caz.

– Ugyan már! Kit akarsz becsapni? – felelte Kiela.

– Hát, van teteje. És vannak falai.

Ami azt illeti, Caznak ebben igaza volt. Lehetett volna rosszabb is a helyzet.

Egyszer csak felhuhogott a közelben egy bagoly. Talán kicsit túl közel is, Kiela ugyanis nagyot ugrott ijedtében. Caz a háta mögé rohant. A lány igyekezett megnyugodni, figyelni a légzésére. Nem úgy tűnt, mintha bárki lakott volna a házban, márpedig ez jó hírnek számított. Akár olyanokkal is szembesülhetett volna, akik önkényesen úgy döntöttek, beköltöznek. De akár lehettek volna a háznak új tulajdonosai is, amennyiben a falu lakói úgy ítélték volna meg, hogy az egykori lakók családjából hírmondó sem maradt, nemhogy olyasvalaki, aki visszatérve magának követelhetné jogos tulajdonát. Kiela azt persze megbecsülni sem tudta, hány egér, madár és egyéb teremtmény vert tanyát egykori otthonában.

Azt kívánta, bárcsak előbb érkeztek volna, amikor még nem volt ennyire sötét.

– Nos, bemegyünk? – érdeklődött Caz.

Igen. Talán. Vagy inkább mégsem. Kiela legszívesebben visszament volna a hajóhoz, hogy vitorlát bontson, és meg se álljon Alyssiumig, ahol befészkelte volna magát kedves, meleg kis kuckójába a könyvei közé, hiszen ott mindig tudta, mire számíthat, akár nappal volt, akár éjszaka. Mert hát mit talál majd, ha bemegy ebbe a házba? És ha nem megy be? Akkor mi történik? Gyűlölte ezt az érzést; gyűlölte, hogy nem tudja, mi lenne a megfelelő választás.

Vajon szörnyű hibát követtem el azzal, hogy idejöttem?

Ismét huhogott a bagoly.

– Igen, bemegyünk – felelte végül Kiela.

Elindultak a bejárati ajtó felé, mintha épp az alvó oroszlán barlangjába szeretnének bejutni. Az ajtó félig nyitva állt, de a bejáratot eltorlaszolták a lehullott levelek. Kiela a lábával odébb söpörte őket, majd az ajtónak dőlt, hátha kicsit jobban be tudja nyomni. Az olyan hangos nyikorgással tárult ki, mintha évek óta senki sem mozdította volna meg. Ez valószínűleg így is volt.

Miután belépett, Kiela várt egy kicsit, amíg a szeme hozzászokott a sötétséghez. Az alkony utolsó, gyenge, szürkés fénye még áthatolt azon a néhány ablakon, amelyet nem fontak be teljesen a növények, és elég erősek voltak ahhoz, hogy a lány ki tudja venni néhány tárgy körvonalát. Azok ott talán székek, találgatta, mellettük pedig egy asztal. Igyekezett összekapcsolni az árnyakat azokkal a képekkel, amelyek az emlékeiben éltek. Maga is meglepődött, hogy ismerősnek tűnt, mint egy régi mese, amelyre már alig emlékszik. A tűzhely valahol itt volt… Ó, igen, meg is van. Ormótlan lényként guggolt, melynek kémény nőtt ki a hátából. Állt egy heverő is itt elöl, a sarokban – ezen aludt Kiela –, és hátul volt a szülei hálószobája, ahol most ugyancsak új növények sarjadtak. Tőle balra, az asztal mögött helyezkedett el az egykori konyha a mosogatóval és a hátsó udvarra néző ablakkal. Ám minthogy alig látott valamit a sötétben, Kiela úgy érezte magát, mintha egy szürreális álomba csöppent volna, amely a saját, árnyékba burkolózó emléktöredékeiből állt. Vajon hogy érezheti itt magát Caz?

– Ha szeretnéd – javasolta Kiela –, visszamehetünk a hajóhoz. Ott töltjük az éjszakát, és holnap visszajöhetünk ide, hogy jobban körülnézzünk.

– Hogyan? Aludjak a hajón? – képedt el Caz. – Miközben halak cikáznak alattunk?

– Tényleg nem értem, mi bajod a halakkal.

– Nézd, az ember hall ezt-azt – jegyezte meg vészjóslóan Caz.

– Valóban? Na ne mondd.

Kiela végigbotorkált a szobán, a száraz levelek recsegtek a talpa alatt. Rábukkant a heverőre, amely épp ott állt, ahol az emlékei szerint állnia kellett. Bár mintha valamivel kisebb lett volna. És persze porosabb is. Kiela felemelte a foltvarrott paplant, és kirázta, mire a levegő megtelt gallyacskákkal, levelekkel és porcicákkal, amelyektől köhögnie kellett.

Félretette a takarót, majd a kezével megnyomkodta a matracot. Nem hullott darabjaira az érintése nyomán. Az is valami. Talán elbírná, gondolta Kiela, és azon a részen, amelyen eddig a pléd hevert, valószínűleg nem is olyan poros. Nem mintha az egész éjszakán és nappalon át tartó vitorlázás után ő maga olyan tiszta lett volna.

– Nézd csak, itt van egy lyuk a padlón – szólalt meg Caz reménykedő hangon. – Esetleg itt gyökeret verhetnék éjszakára.

Kiela eltűnődött, képes lenne-e itt aludni. Bár a menekülésük és a rettentő hosszú hajóút után voltaképpen bárhol el tudott volna aludni. Ha pedig az egerek, a mosómedvék, vagy ki tudja, milyen állatok megölnek éjszaka, előtte legalább kipihenem magam. Óvatosan ledőlt hát a kerevetre. Kicsit nyikorgott, de nem roskadt össze. Az elnyűtt paplan még így is bársonyosan puha volt, a matrac pedig kellemesen körbevette, ahogy az egész testével belesüppedt. A mindent átható poron enyhe rózsaillat szűrődött át. Kiela érezte, ahogy a vállában és a nyakában lévő csomók lassan kiengednek.

Odakint halkan huhogott a bagoly.

Amint a rózsaujjú hajnal végigsimított a növények borította házikón, Kiela kinyitotta a szemét. Majd fel is sikoltott, megpillantva a férfit, aki az ajtóban állt, kezében egy kaszával. A lány azonnal talpra akart ugrani, a rozoga heverő azonban erre a hirtelen mozdulatra nem volt felkészülve: felborult, ő pedig elterült a padlón.

A férfi Kiela felé rohant.

Kiela ismét felsikított.

Erre a férfi megtorpant, és hátrálni kezdett. A kaszáját a falnak támasztotta, és felemelte a kezét, tenyere a lány felé nézett.

– Sajnálom, borzasztóan sajnálom! Nem akartam megijeszteni.

Mély hangja nyugalmat árasztott. Kiela még sosem látta őt, bár ez nem olyan meglepő, tekintettel arra, hogy már évek óta nem járt a szigeten. Azt nem lehetett mondani, hogy a fickó jóképű lett volna, de az is igaz, hogy nem tűnt gyilkosnak sem. Nem mintha Kiela tisztában lett volna azzal, az hogy nézne ki. A jövevény magas volt – ez persze se nem támogatta, se nem cáfolta azt, hogy gyilkos volna. Bizonyára nagyon le kellett hajolnia ahhoz, hogy beférjen az ajtón. Úgy tűnt, jobb erőben van, mint az átlagos könyvtárba járók. A karizmaiból kiindulva Kiela feltételezte, hogy fél kézzel meg tudta volna emelni az egyik könyves ládát. Vagy akár meg is fojthatta volna a kisujjával. Egyik gondolat sem volt túlságosan megnyugtató.

Kiela fürgén talpra ugrott, és végignézett a házikóban. A kis csokrosindát azonban hiába kereste, sehol sem látta, így egyre csak nőtt benne a pánik.

– Caz! Caz, jól vagy? Bántottak?

A férfi még mindig feltartott kézzel állt, miközben megjegyezte a már ismerősen öblös, nyugodt hangján:

– Nem bántottam senkit. Nem is láttam senkit. Csak maga volt itt, amikor beléptem.

Kiela szíve majd kiugrott a helyéből, noha a fickó semmi fenyegetőt nem csinált, eltekintve attól, hogy besétált a házba, ahol a lány aludt, és ezzel máris halálra rémisztette. Éppen elég ijesztő volt a tény, hogy egy nagydarab férfi volt a szobában. És sehol sem látom Cazt.

– Mit keres itt? – Kiela igyekezett reszkető helyett határozott hangon feltenni a kérdést (persze nem járt sikerrel). – Ki maga? És mit akar tőlem?

– Ami azt illeti – felelte szelíden a férfi –, én is éppen ezeket terveztem megkérdezni. Attól még, hogy már évek óta elhagyatottan áll, ez ház még valakinek az otthona.

– Igen, az enyém – mondta Kiela. – Az én otthonom. Volt. Illetve most is az.

– Á.

A férfi várta a további részleteket.

– A nevem Kiela Orobidan. A szüleim laktak itt, előttük pedig az édesanyám szülei. Én magam is itt születtem. Nyolc-, nem is, kilencéves koromban költöztünk el, de a szüleim sosem adták el a házat. Tehát az enyém.

– Á.

Vajon ez az alak nem is fog ennél többet mondani?

Kiela mintha valami mozgást látott volna a szeme sarkából. Amint felnézett a tetőgerendákra, megpillantotta Cazt, aki az indácskáival szorosan körülfonta az egyik pókhálós gerendát. Az egyik levélkéjével integetett is, így a lány végre kicsit megnyugodott. Szóval Cazzal minden rendben, csak elbújt. Azt kívánta, bárcsak ő is ezt tehette volna.

– És maga kicsoda?

– Larran Maver. A sziklák tövében van a házam, nem messze a falutól. Feltűnt a csónakja a kikötőben, ezért úgy gondoltam, feljövök, és megnézem, ki tette be a lábát a régi Orobidan-házba. Errefelé az emberek törődnek egymással.

A távoli szigetek lakói gondoskodnak az övéikről. Hányszor hallotta ezt a mondást gyerekkorában! Azoknak, akik ennyire távol éltek a nagyvárosoktól és a nagyobb szigetektől, persze nem is nagyon maradt más választásuk, ugyanakkor büszkék is voltak rá.

Kiela úgy ítélte meg, hogy amit a férfi mondott, az logikus magyarázat az ittlétére. Végül is nem tudhatta, hogy csupán ő alszik itt egy régi, poros heverőn. Ettől függetlenül még mindig nem volt ínyére való az, hogy a fickó továbbra is a teljes testével elállta a kijáratot.

– Szóval azt akarja mondani, hogy kíváncsi volt.

A férfi elmosolyodott, amitől az arca átlagosan jóképűből ragyogóan jóképűvé változott. Mint amikor a viharos tenger felett a felhők közül előbukkan a nap. Kiela egyszer csak azon kapta magát, hogy visszamosolyog rá, noha erre az égvilágon semmi oka nem volt. Amint rádöbbent, mit csinál, gyorsan igyekezett inkább gondterhelt arcot vágni.

– Hát – mondta Larran –, így is lehet mondani. Errefelé inkább figyelmességnek hívjuk, de persze, a kíváncsiság is megfelelő kifejezés.

Még mindig nincs kizárva, hogy gyilkos, emlékeztette magát Kiela. Nem tudott olyan törvényről, amely azt mondaná ki, hogy a veszélyes férfiak nem lehetnek egyszersmind jóképűek is. Másfelől viszont egy tapodtat sem mozdult az ajtóból, mióta Kiela felsikoltott. Tulajdonképpen, így visszagondolva rá, a fickó ábrázatára éppen az a rémület ült ki, mint amit ő is érzett, amikor meglátta.

Hirtelen ráeszmélt, hogy a haja az egyik oldalon csupa gubanc, a szája pedig kiszáradt. Nem pont ilyen állapotban szeretett volna először találkozni a szomszédaival. Ami azt illeti, nem is igazán szeretett volna találkozni velük. Minden sokkal egyszerűbb lett volna, ha senkinek sem tűnik fel a jelenléte. Minél kevesebb ember, annál kevesebb probléma. Kiela azt kívánta, bár elmenne már ez az alak.

– Miért jött vissza Caltrey-ba?

A lány fején fél tucat lehetséges válasz futott végig. Végül a legegyszerűbbnél állapodott meg, amelyik a lehető legkevesebb múltbéli seb feltépésével járt.

– Elegem lett a városból.

– Á.

Kiela legnagyobb meglepetésére úgy látszott, Larran elégségesnek és észszerűnek találta ezt a választ.

– Esetleg… – A férfi körülnézett a házikóban, mintha csak azt a temérdek kisebb-nagyobb dolgot vette volna számba, amihez Kielának segítségre lehetett szüksége, az márpedig durva becslés alapján felölelt mindent. – Segíthetek megkönnyíteni a beköltözést?

Ki van zárva. Kielának végképp nem hiányzott, hogy ez az alak itt maradjon, és segítsen neki. Hiszen pont azért jött Caltrey-ba, hogy köddé válhasson; hogy elbújhasson valahol, ahol senkit sem ismer, és ahol őt sem ismeri senki. Ahol mindannyian biztonságban lehetnek: ő, Caz és a könyvek.

– Nem, köszönöm. Megoldjuk. Akarom mondani megoldom.

Larran felhúzta a szemöldökét – úgy tűnt, nem hisz neki, de nem vitatkozott, és nem is kezdte el győzködni Kielát, amiért a lány nagyon hálás volt.

– Nos, amennyiben mégis meggondolná magát, csak vágjon át az erdőn le, a part irányába. Ott megtalál – intett északnyugati irányba Larran. – A sárga épületes hippokamposzfarm az enyém a tenger mellett. Bármikor beugorhat.

Kielának abszolút nem állt szándékában beugrani sem most, sem semmikor, de megköszönte a felajánlást. Okosabb udvariasan viselkedni az új szomszéddal. Különösen, ha ennek hatására hamarabb távozik.

Larran el is hagyta a házat a kaszájával együtt. Kiela talált egy kis lyukat az ablakon, amelyet még nem lepett el teljesen a borostyán, és azon át nézte a távolodó férfit, akinek az alakját néhány perccel később már el is nyelte az erdő zöldje.

HARMADIK FEJEZET

CAZ LEMÁSZOTT A TETŐGERENDÁKRÓL. Amint földet ért, Kiela a karjába vette, a póknövény pedig nem tiltakozott. Egyik kis indájával meglapogatta a lány hátát, aki csak akkor tette vissza a padlóra, amikor a szíve már nem dobogott olyan szaporán.

– Kérlek, ne haragudj – szólalt meg Kiela.

– Ugyan, semmiség. Úgy megijedtem, hogy a földlabdámnak majdnem a fele szétszóródott.

A lány alaposan szemügyre vette a növénykét, de úgy találta, hogy semmivel nincs rajta kevesebb levél, mint eddig.

– Azért jól vagy?

– Megvagyok. Tudok még földet szerezni. Itt sokkal tápanyagdúsabb a talaj, mint Alyssiumban. Neked viszont enned kellene valamit. És talán meg is fürödhetnél.

– Na! Ez csúnya volt.

– Nincs mit tenni, ha egyszer furcsa szagokat érzek.

– De hiszen még orrod sincs!

Sőt, se füle, se szeme, se szája nem nőtt. Caz egy cserép nélküli növényke volt, nagyjából akkora, mint egy kiskutya, aki minden természeti törvénnyel dacolt. Kiela azt kívánta, bárcsak tüzetesebben tanulmányozhatta volna a varázslatot, amely létrehozta. Bizonyára elképesztően összetett bűbájról lehetett szó. Azonban mindössze annyit tudott a segédje keletkezéséről, hogy apró növénymagként kezdte, azt viszont már sosem kérdezte meg, mi egyébre volt még szükség a létrejöttéhez. Ez valahogy túlságosan személyes kérdésnek tűnt.

– Na most akkor ki piszkál kit?

– Ne haragudj.

Kiela óvatosan megszaglászta a hónalját. A tenger illatával kevert izzadságszaga volt. Elkelne egy új felső. Sokkal több rend váltás ruhát kellett volna magával hoznia.

– De a fickó legalább barátságosnak tűnik – jegyezte meg Caz. – Már amíg vissza nem tér, hogy álmunkban meggyilkoljon mindkettőnket.

A lány ismét az ajtóra pillantott.

– Kétlem, hogy ezt tervezné.

Legalábbis nagyon remélem. A kezdeti riadalom után Larran azon volt, hogy semmivel se ijessze meg Kielát. Valószínűleg tényleg csupán kíváncsi volt, és kissé tolakodó, de nem jelentett valós veszélyt. Az nem az ő hibája, hogy ilyen magasra nőtt, és tízszer erősebb nálam. Vélhetően nem is sejtette, milyen ijesztő volt, ahogy váratlanul megjelent a sötétben. Nem állt szándékában fenyegetően a lány fölé magasodni.

– Jó nagy pengéje volt annak a szerszámnak – folytatta Caz.

Ez való igaz. Meglehetősen riasztónak tűnt. A városi emberek nem járkálnak ehhez hasonló eszközökkel, legalábbis nem túl gyakran. Igazság szerint Kiela nem nagyon tudta, mivel és hogyan járkálnak a városban az emberek, hiszen már évek óta ki sem tette a lábát az utcára, és nem járt a csatornák környékén sem. Nem kizárt, hogy most éppen divatos a kasza mint kiegészítő. Ki tudja? Bár valószínűbb, hogy Larran valamilyen gyakorlatiasabb okból hordja magával ezt az eszközt. Bármilyen út is vezetett korábban a házikóig, azt vélhetően már elnyelte az erdő. Ha nem lett volna nála kasza, feltehetőleg sokkal nehezebben tudta volna megközelíteni a házat.

– Úgy sejtem, azért volt nála, hogy utat törjön magának a sűrű növényzetben – felelte Kiela.

Caz megborzongott.

– Igen, én is éppen ettől tartok.

– Senkinek sem hagyom, hogy bántson téged – jelentette ki konokul a lány.

– Ez igazán kedves, de egy ilyen helyzetben mégis mit tennél? Sikítanál? Vagy megdobálnád könyvekkel a támadót?

Jogos felvetés, bár Kiela sosem dobálózna könyvekkel. Ha szerencséjük van, Larran nem tér vissza többé, és ezzel a probléma meg is oldódik. Kiela válasz helyett inkább ismét körbenézett a házikóban. Most, a napvilágnál már látta, hogy ami körülvette… Arra a „rendetlenség” volt a legenyhébb kifejezés. Lepusztultság. Összevisszaság. Gazdátlanság. Elhanyagoltság. Ezt látta maga körül.

Ezt a házat nem szerették.

Talán már alig emlékeztek rá.

Évekkel ezelőtt elhagyták.

Egyedül állt a világban.

Akárcsak én.

Nem, még sincs egyedül, emlékeztette magát Kiela, miközben Cazzal együtt átfésülték a ház belsejét. És nem is hagyták el, legalábbis nem szándékosan. A szülei az álmaikat követve költöztek a fővárosba, és azt szerették volna, hogy a lányuk is esélyt kapjon arra, hogy beteljesíthesse a saját álmait. Nem akarták elhagyni őt – belehaltak egy betegségbe, amelyet sem megjósolni, sem megelőzni nem lehetett. Ezt követően pedig Kiela maga döntött úgy, hogy a könyvtárban fog dolgozni. Azt, hogy végül ott találta magát család és barátok nélkül egy öntudatos csokrosinda mellett… Az idő múlása hozta magával.

Ahogy az idő múlása hozta magával a port, a piszkot, az elszáradt leveleket és a pókhálókat ide, ebbe a házba. Jól van, rendben, mégiscsak sok mindenben hasonlított a házikóra. Kielának be kellett vallania, hogy nem is sántít annyira ez a metafora.

– Rendbe tudjuk rakni – mondta. – Feltakarítunk, és otthonossá tesszük.

Mindenekelőtt keresni fog egy biztonságos helyet a varázskönyveknek. Talán legjobb lesz, ha a szülei hálószobájában helyezi el őket. Egyelőre maradhatnak a ládákban, de mielőtt még kipakolja őket a könyvespolcokra, feltétlenül ellenőrizni fogja, hogy nem ázik-e be a helyiség, és védve van-e a huzattól. És persze biztosra kellett mennie abban is, hogy a kötetek nem kerülhetnek kíváncsiskodó szemek elé. Nem lett volna szerencsés, ha felfedezik őket. Mi van, ha például megpróbálnák elvenni tőle a könyveket? Vagy ha az uralkodó haragjától való félelmükben meg akarná semmisíteni őket? Vagy, ami még ennél is rosszabb, ha nem félnének, és elkezdenék használni a köteteket? Kiela pontosan tudta, milyen hatalmas felelősséget jelent birtokában lenni ezeknek a könyveknek. Számos kötet egyedüli példány volt, következésképpen felbecsülhetetlen értékű és pótolhatatlan, emellett mindegyik darab eredeti is, vagyis nem tartalmazott olyan hibákat, amelyek a másolás során létrejöhettek volna. Figyelembe véve azt a rettenetes mértékű pusztítást, amelynek szemtanúja volt, nagy valószínűséggel ő rejtegette most a Félhold-szigetek Birodalmának legnagyobb kincsét. A könyveket mindentől meg kell óvni. Ennél jelenleg semmi sem volt fontosabb.

Elvégre fel kellett állítania valamiféle fontossági sorrendet.

És persze jó volna, ha senkinek sem ütne szöget a fejébe, hogy Kiela voltaképpen, jobb szó híján… Ellopta ezeket a varázskönyveket.

Miközben felvonszolta a ládákat a lépcsőn, Kiela százszor is megbánta, hogy szélnek eresztette kedves új, csupa izom szomszédját. Mennyi könyvet felvihetett volna! Persze közben valószínűleg lettek volna kérdései. Hogyhogy ennyi könyv van a lánynál? Honnan szerezte őket? És mind az övé? Valójában mégiscsak jobb ez így, hogy egyedül intézi a könyvek dolgát.

Kiela összeszedett a hajón néhány feleslegesnek tűnő kötelet, amelyeket a ládák köré hurkolt. A kerekeknek köszönhetően a stégen nem volt nehéz végighúzni őket, sőt valami csoda folytán a cölöpök és a lécek is kitartottak a nagy súly alatt, ám amikor a lépcsőkhöz ért… Némi töprengés és tervezgetés után rálelt a megoldásra. Az nem volt kifejezetten jó, mindazonáltal kivitelezhetőnek látszott:

A szülei hálószobájának ajtaját – amelyet már amúgy is alig tartottak a zsanérok – fogja rámpaként használni.

Miután lecipelte az ajtót a partra, és felfektette az alsóbb lépcsők tetejére, működésbe lépett a terv. Minden erejével nekiveselkedve, a kerekek segítségével feltolta az első ládát a rámpára (illetve az ajtóra), onnan rá a lépcsőfokra – a láda meglehetősen bizonytalanul imbolygott az új helyén –, majd gyorsan néhány fokkal feljebb vitte az ajtót. Ezt a mozdulatsort ismételgette egészen addig, míg a házikó előtti sík talajra nem ért. Ezután kezdődött minden elölről a második ládával. Mire mindegyikkel végzett, úszott az izzadságban, az izmai pedig remegtek a megerőltetéstől. Beállt a dereka, sajgott a vádlija, a fejében fájdalom lüktetett. Vágyakozva emlékezett vissza a felvonóra a könyvtárban.

Utólag belegondolva észszerűbb lett volna kipakolni a ládákat, és nagyobb adagokba halmozva vinni fel a könyveket a lépcsőn. Kielának így valószínűleg többször kellett volna fordulnia, viszont megkímélte volna az ajtót. Valamint a derekát, a vádliját és a fejét is. Nyilván ez a megoldás csak akkor jutott eszébe, amikor már felcipelte az összes ládát, meg az élelmiszereket és egyéb felszereléseket is, amelyeket magával hozott.

Bebotorkált a házba, hogy megnézze, mivel foglalatoskodik Caz. A póknövény az indái segítségével söprögetett és törölgetett le mindent, amit elért. A gallyak, a száraz levelek és a többi törmelék az egyik sarokba halmozva várt a sorára; a gerendákat körbefonó pókhálók nyom nélkül eltűntek, ami pedig a port illeti… Nos, annak a nagy része jelenleg éppen Cazt lepte be.

– Úgy látom, most már mindkettőnkre ráférne a fürdés – jegyezte meg Kiela.

Caz indácskái csüggedten konyultak le.

– De megérte! – tette hozzá gyorsan a lány. Az elöl lévő szoba még nem volt teljesen tiszta, de a mostani állapotát össze sem lehetett hasonlítani a korábbival. Már látni lehetett a fa erezetét a padlón, és előbukkant a székek valódi színe: a földéhez hasonló sötétbarna árnyalat.

A háttámlájukba különféle terméseket és virágokat faragtak, és a fonott ülésrészek is egy darabban voltak – bár az idő nem kímélte őket. Így, hogy lekerült róla a porlepte paplan és a rengeteg száraz levél meg faág, a heverő is sokkal inkább emlékeztetett egy olyan bútordarabra, amelyre bárki szívesen lefeküdne, semmint egy hatalmas egér fészkére.

– Elképesztő munkát végeztél.

Amint Kiela megdicsérte Cazt, a növényke levelei megemelkedtek.

A lány átment a konyhába, a mosogatóhoz. Itt volt az a szivattyú, amelynek segítségével annak idején egy kútból nyerték a vizet. Elméletileg még mindig működnie kellene. Ha nem, akkor sincs gond, mivel Kiela emlékezett egy patakra az erdőben, amelyet egy vízesés táplált a falu közelében, a csónakban pedig volt egy vödör, amelyet eredetileg a víz kimerésére szántak. Ha szükséges, azt tudja használni. Igaz, ami igaz, nem lelkesedett különösebben a gondolatért, hogy lentről cipelje fel a vizet a házhoz minden egyes alkalommal, amikor fürdeni szeretne, vagy csupán szeretné elkerülni, hogy szomjan haljon. Kinézett a mosogató feletti ablakon, próbálta kivenni az erdő körvonalait, ám az ablakot sűrűn benőtték a futónövények. Csupán zöld foltokat látott, amelyeken néhol átszűrődtek a nap sugarai.

– Mondd csak, hajlandó leszel segíteni nekünk? – kérdezte Kiela az öntöttvasból készült szivattyútól, mely belógott a sárgaréz mosogató fölé. A mosogató egyik oldalán egy régi konyharuha lógott a fogason. A konyhapult szinte teljesen üres volt, leszámítva néhány csuprot és egy üvegkancsót. Utóbbiba az édesanyja mindig virágot tett, suhant át Kiela agyán az emlék.

– Te most tényleg egy élettelen tárgyhoz beszélsz? – szólalt meg Caz a háta mögött. – Mert jobb, ha tudod, hogy az meglehetősen furcsa.

– Mondja a beszélő növény.

– Au, ez fájt.

Kiela minden erejét összeszedte, majd megragadta és elkezdte föl-le mozgatni a szivattyú fogantyúját. Egy csepp víz sem jött belőle. Sem a legapróbb szivárgás, sem bármi egyéb nem utalt arra, hogy egyáltalán történt valami. Kiela ismét felemelte, majd lenyomta a fogantyút. Aztán megismételte újra.

Ekkor végre mintha csobogó hang hallatszott volna a távolban.

A lány még erősebb mozdulatokkal pumpálta a szivattyút, az pedig nyikorogva engedelmeskedett. Az ötödik pumpálás után barnás színű víz spriccelt ki a csapból, és fröcsögve beterítette az egész mosogatómedencét. Kiela hátraszökkent meglepetésében.

– Gyerünk, ez az! – buzdította a szivattyút Caz. – Meg tudod csinálni!

Kiela ismét nekigyürkőzött. Nem telt bele sok idő, és a csapból már tiszta és hideg víz folyt. A lány odatartotta összekulcsolt kezét, és ivott belőle. Zamatosabb és frissebb volt, mint bármilyen víz, amelyet valaha Alyssiumban kóstolt.

Megtalálta az édesanyja egyik régi, megmaradt konyharuháját. Kiöblítette, hogy ne legyen olyan poros, majd a segítségével megmosta magát, amennyire tudta. Beleborzongott a hideg víz érintésébe a bőrén, de összeszorított foggal letörölt magáról minden piszkot és izzadságot. A művelet végére a konyharuha fele szinte fekete lett, hiszen – eszmélt rá Kiela –, még csak most mosta le magáról azt a koromréteget, amely az égő városban került rá.

Egy pillanatig a rongyot bámulta.

Egészen eddig a percig nem hagyott időt magának arra, hogy átgondolja a történteket: a könyvtár, az otthona, az élete elvesztését. A megannyi otthon és élet elvesztését. És az a rengeteg könyv… Persze tudta, hogy jobban kellene sajnálnia az alyssiumi embereket a könyveknél, de hát az a számtalan mágikus kötet volt a családja; a könyvtár az otthona; a munkája pedig az élete.

A szemét forró könnyek égették, és elszorult a torka.

Gyorsan megrázta azonban a fejét: most nem volt idő sem önsajnálatra, sem gyászra. Ki kellett találnia, mihez kezdjen, hogyan fognak itt élni Cazzal. A házikót olyan hellyé kellett alakítania, ahol megbújhatnak, ameddig csak szükséges – és ahol biztonságban tudhatja azt a felbecsülhetetlen értékű kincset, amelyet megmentett. Csakhogy a könyvtár nélkül – a könyvespolcai, a rendje, a békéje; történelmi, kulturális és politikai jelentősége nélkül – mégis mi értelme volt az egésznek? Ki volt ő a könyvtár nélkül? Miféle jövő állt előtte?

Caz ugrott be a mosogatóba.

– Kérek szépen még egy kis vizet.

Kiela vizet pumpált a zöldikére, majd egy másik konyharuhával letörölgette a leveleiről a piszkot és a kormot. Mire Caz kikászálódott a mosogatómedencéből a pultra, a földlabdája teljesen átázott. A belőle szivárgó mocskos víz komótosan csöpögött le a fapadlóra.

– És most? Mi az első lépés? – érdeklődött. Majd hozzátette: – Jól vagy?

Kiela bólintott. Úgy érezte, nem bír megszólalni. Megrázta a fejét.

– A könyvtár…

Caz a lány kezére tette az egyik indáját.

– Tudom.

– Minden, amiért dolgoztunk. Amiben hittünk. Aminek a gondját viseltük.

– Minden rendben lesz. Teszünk róla, hogy rendben legyen. Kiela, most nem omolhatsz itt össze nekem. Csak rád számíthatok.

Kiela mélyen beszívta a levegőt, igyekezett visszanyerni a nyugalmát. Igen, csak egymásra számíthatnak. Törődniük kell egymással, ahogy Larran is mondta.

De hol kezdjék?

– Otthont kell varázsolnunk ebből a házból – mondta a lány.

Miután bevonszolta a könyves ládákat a hátsó hálószobába, Kiela nekilátott a ház tüzetesebb átnézésének. Mindenekelőtt számba kellett venniük azt, amijük volt. Utána pedig azt, amire szükségük volt.

– Szedj össze mindent – mondta Caznak –, leltárt készítünk.

Így jártak el akkor is, amikor új könyvadományok vagy kéziratok érkeztek a könyvtárba. Először átválogatták a szerzeményeket. Ellenőrizték, mit kaptak, katalogizálták a címeket, és csak ezek után folytatták a könyvek bevételezését annak rendje s módja szerint.

Kiela és Caz tehát belevetették magukat a munkába. Feltúrták az egész házat, kirángattak mindent a kredencből, a szekrényekből, az összes fiókból, és a szoba közepére halmozták, amit találtak.

A lányt kellemes meglepetésként érte, mennyi minden megmaradt. A szülei itt hagytak egy nagy kupac Caltrey-n divatos ruhát. Kiela kihúzta a halomból az egyiket, majd kirázta, mire a por betöltötte a szoba levegőjét. A szoknya a kék ezernyi színében játszott – az égkék, zafírkék és tengerkék anyagdarabokat ezüstszínű cérnával varrták össze, és ezüst szalaggal szegték be. A felső rész puha fehér anyagból készült. Nem kimondottan városi viselet, azonban tökéletesen megfelelt egy kerti piknikre vagy egy sétára a parton. Ha itt-ott megjavítja őket, az anyja ruhái közül nem is keveset tud majd hordani, az apjáéit pedig… Nos, azt még nem tudta, azokat mire tudja használni, mindenesetre jó érzéssel töltötte el, hogy megvoltak. Később kitalálja, mihez kezdjen velük. Ha mást nem, majd felvagdossa őket, hogy legyenek rongyai a takarításhoz. Vagy esetleg próbáljon meg paplant készíteni az anyagdarabokból? A szekrényben talált egy molyette takarót, és ott voltak még a régi ágyneműk is a heverőjéről meg a szülei ágyáról. Mindegyik paplan saját, egyedi mintával rendelkezett. Az egyik a naplemente színeiből állt össze, és napsugárhoz hasonlatos anyagcsíkokból varrták, míg a másik a tavasszal ébredő kert barna és halványzöld színeiben játszott, s sziromra emlékeztető mintáit absztrakt virágokként varrták rá. Mennyi csodálatos dolgot hagytunk hátra. Kiela nem is volt ennek tudatában. Annak idején, a költözéskor túl kicsi volt még, így nem tudott részt venni a pakolásban, noha emlékezett rá, hogy megpróbálta. Most becipelt egy nagy halom ruhát a konyhába, bedobta őket a mosogatóba, és vizet öntött rájuk. Úgy tervezte, hogy majd a ládák felvontatásához használt kötelek segítségével teregeti ki őket, hogy a napon száradhassanak meg. Tisztán még szebbek lesznek.

A konyhaszekrény még több kincset rejtett: néhány tányért, tálat és bögrét. A tálakat eper- és málna-, a tányérokat paradicsom- és spárgaminta díszítette, a teásbögrékbe pedig különleges virágok mintáját vésték. Az egyik fiókban Kiela egy tűrhető állapotú késre bukkant, amelynek a nyelét agancsból faragták. Egy másikban egy valamiképp eldeformálódott, de használatra azért még alkalmas edényt talált egy serpenyő és egy teáskanna társaságában. A szekrények egyikében rálelt egy paksaméta megsárgult, de még használható papírra – ez egy könyvtáros számára rendkívül hasznos, bár a jelen helyzetben nem létfontosságú. Nagyobb érdeklődéssel vette szemügyre az ajtó mögött megbújó vödröt, egy másik szekrényben pedig a legnagyobb meglepetésére egy seprűt és egy lapátot is talált, valamint egy teljes kertiszerszám-készletet (kapát, ültetőkanalat, metszőollót, illetve egy pár bőrből készült kertészkesztyűt, amelyen csak néhány lyuk éktelenkedett). Rábukkant a kamrára is, tele üres konzervdobozokkal és üvegekkel. Valaha gyümölcsöket, zöldségeket tettek el és fűszernövényeket tároltak bennük. A szülei nem terveztek kertészkedni a városban – nem is tudtak volna –, így minden ehhez szükséges eszközt itt hagytak. Kiela az egykori kert felfedezését pedig még el sem kezdte – az udvart olyannyira benőtték a növények, hogy még a kerítés sem látszott ki a borostyán alól. Esetleg azt is kitisztíthatná és rendbe tehetné, ültethetne pár zöldséget, és megnézhetné, túlélte-e a parlagon töltött éveket bármi, ami ehető…

Felcsillant lelkében a remény.

Valaha ez egy csodálatos hely volt.

És ismét az lehet. Újra rendben lehet.

Ahogy mi is.

Kiela kimosta a takarót és a ruhákat, amilyen alaposan csak tudta, majd odakint kifeszített egy kötelet a ház sarka és egy fa között, volt ugyanis a falon egy kampó, amelyen annak idején virágkosár lógott, most azonban kitűnően alkalmasnak bizonyult a ruhaszárítóként használt kötél rögzítésére. Kiteregette a kötélre a ruhákat, és egy kicsit gyönyörködött bennük: már most mennyivel szebbek voltak, mint korábban! A mosásnak hála a kék és a zöld színek is jobban ragyogtak. Ezután Kiela beáztatta a heverőn talált plédet is egy vödör vízbe.

Cazzal együtt takarították ki a konyhát. Kisöpörték a szinte már megkövesedett egérürüléket a szekrényekből, elmosták a tányérokat, poharakat és evőeszközöket. Addig súrolták a kádat, amíg ismét fényes nem lett, és megtisztították a csempét is, így az is fehéren tündökölt. Kiela talált néhány levendulaágat a kis virágágyás előtt, amelyben gyógynövényeket termesztettek. Szalagot kötött köréjük, és a mosdótál fölé akasztotta őket. Miután a heverőn talált takaró már eleget ázott és tiszta lett, kimosott egy nagy adag kifakult, de még használható törülközőt is.

Délben tartottak egy kis szünetet. Kiela elfalatozott néhány szem barackot és pekándiót, amelyet még a könyvtárból hozott – még jó, hogy eszébe jutott némi harapnivalót rejteni a csónakba, bár sokkal jobb lett volna, ha még többet pakol el –, Caz pedig keresett egy napos helyet, ahol a padlón elég nagyok voltak a repedések ahhoz, hogy a gyökerét le tudja fúrni a földbe. Miután végzett, Kiela visszatekerte a barackos üvegre a tetejét, és eltette az egyik szekrénybe. Aztán hátrébb lépett, hogy eltűnődjön az egyetlen olyan dolgon, amellyel kapcsolatban a házbéli keresgélésük nem hozott eredményt:

Az ennivalón.

A városból hozott készletei végesek voltak; pár napig tartanak csak ki, amennyiben nagyon spórol velük. Hamarosan utánpótlásra lesz szüksége. Korábban sosem kellett az éhség miatt aggódnia. Az ételek, amelyeket elfogyasztott, a könyvtár konyháján készültek, az épületben belüli ételliften keresztül jutottak el hozzá. Kiela még csak most kezdte felfogni, hogy a jelenleg rendelkezésére álló ennivalókon kívül nincs mása.

Ez pedig meglehetősen… nyugtalanította. Mintha a könyvtári létra legmagasabb fokán állt volna, biztosítókötél nélkül.

Persze, ott a kert, amelyet visszavehet a természettől, de az sok időbe telne. Na meg honnan szerezne elültetendő magokat? Ráadásul azt sem tudta, hogyan kell kertet művelni. Ezelőtt soha semmit nem ültetett még. A tengert illetően hasonló volt a helyzet. Kiela tudta, hogy az öböl tele van kisebb-nagyobb halakkal és rákokkal, de nem is sejtette, hogyan kell halászni vagy… rákászni? Így mondják egyáltalán? Még a megfelelő igét se tudta, nemhogy miként fogjon hozzá. Ami pedig a vadon termő bogyós gyümölcsöket illeti, igen, ezeket összegyűjthetné a magokkal és némi gombával együtt, de hogyan tudná megállapítani, melyik ehető, és melyik nem? Még csak az hiányzik, hogy megmérgezze magát…

Gyógyszerre is szüksége lesz. Arra az esetre, ha megsérülne. Vagy esetleg megbetegedne.

Jól jönne szappan is a mosakodáshoz. Meg fogkrém a fogai tisztán tartásához.

Mindezek előtt azonban ételre volt szüksége. Zöldségre, gyümölcsre, kenyérre, tejre, sajtra, húsra. Legalább addig, amíg önellátók nem leszünk, gondolta. Amint kifundálja, hogyan műveljen kertet, halásszon és szerezze meg az alapvető higiéniai eszközöket és gyógyszereket, már nem lesz szüksége külső segítségre. Megszólalt egy hang a fejében, amely azt súgta, ez nem megy majd annyira egyszerűen, ám határozottan elhessegette. Egyelőre elég, ha annyi dolgot szerzek, amennyire épp most szükségem van.

Most az egyszer be kell mennie a faluba.

A nála lévő pénzből megveszi a legszükségesebb holmikat, aztán meghúzzák magukat itt, a rejtekhelyükön, nem fognak zavarni senkit, és másnak sem lesz miért zavarnia őket.

Figyelembe véve mindazt, amijük volt, és mindazt, amiből hiányt szenvedtek, Kiela nem látott más megoldást. Nagy butaság volt azt gondolni, hogy csupán az itt talált és a magukkal hozott dolgokra alapozva felépítheti az életüket. Ezenkívül az álom, amelyet arról szőtt, hogy majd titokban és háborítatlanul éldegélnek itt, szertefoszlott abban a pillanatban, amikor a szomszéd férfi rábukkant, miközben ő aludt.

Nem, ezen nem lehetett mit szépíteni.

Kénytelen lesz találkozni és beszélni másokkal.

NEGYEDIK FEJEZET

KIELA NAPNYUGTÁIG HALOGATTA az indulást a faluba, de persze ekkorra már túl későre járt ahhoz, hogy útnak induljon, na meg amúgy is túl fáradt és kimerült volt az aznapi sok munkától. Miután megevett egy fél üveg barackot és pár marok pekándiót, lerogyott a heverőre, és sokkal mélyebb álomba merült, mint a könyvtárban valaha. Még az odakint huhogó baglyot sem hallotta meg.

Hajnalban arra ébredt, hogy valaki az arcát csiklandozza.

– Ne sikíts – súgta a fülébe Caz –, de visszajött a férfi.

Kiela szeme azonnal kipattant, és borzongás járta át a testét. Kellett volna hoznia még egy takarót. Az évek során túlságosan hozzászokott a könyvtár egyenletes melegéhez; nem emlékezett rá, hogy Caltrey szigetén csípősek a reggelek még ilyenkor, nyáron is.

– Micsoda?

– Inkább kicsoda – javította ki finoman Caz. – A férfi.

A férfi… Csak nem a szomszédjáról lenne szó? Larranről? De hát miért jött volna vissza? Kiela abban bízott, hogy a legutóbbi találkozásukkor belőle kitört sikoly talán megfelelő célzás lesz arra, hogy nem kifejezetten kedveli a csak úgy betoppanó látogatókat, különösen akkor, ha éppen alszik is. Nem lehetne, hogy végre békén hagyja ez az alak?

Felült a heverőn, és kibámult az ablakon, amely még mindig tiszta mocsok volt. Ablakot kell pucolnunk, gondolta, noha tudta, hogy jelenleg fontosabb dolga is akad ennél, például az, hogy ennivalót szerezzen. Még a gyomra is megkordult, így fejezte ki az egyetértését.

A koszcsíkos üveg néhány tisztább foltján keresztül ki tudta venni tagbaszakadt szomszédja körvonalait, ahogy az ösvény irányába lépkedett, kezében a kaszájával. Úgy tűnt, hogy idejött, megállapította, hogy Kiela még alszik, így távozott is.

– Ezúttal legalább nem gondolta úgy, hogy be is kell jönnie – jegyezte meg a lány.

Miért jött ide? Nem lehetne, hogy Larran a saját házában maradjon, és ő is az övében? Lehet, hogy össze kéne eszkábálnia egy kerítést, és kitennie egy nagy MAGÁNTERÜLET, TILOS AZ ÁTJÁRÁS feliratú táblát? Kiela csak akkor kelt fel az ágyból, és sétált a bejárati ajtóhoz, amikor Larran már látótávolságon kívül került.

Odakint a lépcsőn, közvetlenül a meglehetősen rozoga ajtó előtt egy kosárka várta, benne néhány cukormázas fahéjas-mazsolás csigával, három tojással és egy darab sajttal.

– Ó, hát ez kedves volt tőle – jegyezte meg Kiela.

Rendben. Az új szomszédja egy jóindulatú és barátságos férfi, aki nem érti, mit jelent a magánterület.

A lány felnyalábolta a kosarat, bevitte a házba, majd becsukta maga után az ajtót. Letelepedett a nemrég megtisztított székek egyikére, és óvatosan beleharapott az egyik fahéjas csigába. Ahogy az édes ízkavalkád életre keltette az ízlelőbimbóit, nagyot sóhajtott még a falattal a szájában. Becsukta a szemét, kiélvezte a péksütemény legapróbb morzsáit is. A tészta könnyed volt, levegős, kellemesen édes… Egyszerűen tökéletes. Larran sütötte volna? De hát hogyan? Gondolatban a sütést is hozzáadta azon hasznos képességek listájához, amelyekkel ő maga nem rendelkezett.

Kíváncsian a kezébe vette a sajtdarabot is, és abba is beleharapott. A szétáradó intenzív, fás íz meglepte, és kissé szédelegve tömte a szájába a következő falatot. Az a sajt, amit a városban ettek, lágy volt, és kevésbé erős, sokkal inkább elolvadt az ember szájában, a főétel egyfajta visszafogott kísérőjeként, ez azonban… Szinte követelte, hogy azonnal falják fel.

Miután a sajt felét eltüntette, Kiela a kosárban egy kis cetlire lett figyelmes.

Az állt rajta: Isten hozta itthon.

A lánynak összeszorult a gyomra.

Itthon.

Ez volna az otthona?

Kiela letette maga elé a papírdarabot. Hosszasan nézte a rajta álló szavakat. Nem tudta volna megnevezni azt a rengeteg különféle érzelmet, amely a három szó láttán kavargott benne. Reményteli volt? Halálra rémült? Szomorú? De legalább éhes már nem vagyok.

Ezután a tojásokat vette szemügyre. Ha be tudná gyújtani a kályhát, a tűzhelyen megfőzhetné őket, így egy kis fehérje is lenne a gyomrában. Akkor könnyebb lenne szembenéznie a faluba vezető úttal, amely még előtte állt.

Vajon mennyire bonyolult dolog a tűzgyújtás?

A felkelőknek nem okozott problémát.

Kiela egy hosszú percig csak guggolt a tűzhely előtt, és mozdulatlanul meredt maga elé. Felidézte a könyvtárban terjengő füst mindent átható szagát. Aztán gyorsan megrázta magát, majd leemelte a tűzhely feletti aprócska akasztón lógó tűzgyújtót.

– Már ne is haragudj – szólt közbe Caz –, de tudod, mit csinálsz?

– Elméletben igen.

– Nem tudom, örülök-e ennek.

Ami azt illeti, Kiela sem tudta.

– Szeretnél te begyújtani?

– Nem, semmiképp.

Ahhoz, hogy főzni tudjon, tűzre lesz szüksége, végtére pedig a házat is fel kellene valahogy fűteni. Errefelé északon különösen hidegek tudnak lenni a telek. Élénken élt az emlékeiben, milyen csodálatos volt a hó látványa, de nem felejtette el a torkát égető és az ujjait elzsibbasztó zimankót sem. Az egyik lábujja egyszer majdnem le is fagyott. Rég volt már, amikor Kielának utoljára eszébe jutott az a nap, a könyvtár puha melegében nem volt miért felidéznie. Emlékezett rá, mennyit lehelte az apja a lábujját, és hány, de hány réteg meleg ruhába csavarta, hogy felengedjen. Az anyja pedig – miután jól leszidta, amiért olyan sokáig volt odakint – adott neki egy könyvet, hogy azt olvassa, amíg úgy nem ítélik, hogy a lába rendbe jött, és Kiela ismét kimehet játszani. Ha egy lábujj egyszer már lefagyott, hajlamosabb volt az újbóli fagyási sérülésekre, figyelmeztették a szülei. Szóval Kielának körültekintőnek kellett lennie.

Megrázta magát, kikerülve az emlékei bűvköréből. A tél még sehol sem volt, mégis… A tűzgyújtás könnyen elsajátítható képességnek tűnt. A kályhában már volt némi fa és rengeteg száraz levél, amelyet gyújtósnak tudott használni. Utóbbiakat biztos a kéményen keresztül fújta be őket a szél.

– Menj hátrébb – figyelmeztette Cazt, aki rögtön eliszkolt a szoba legtávolabbi végébe.

A lány pattintott egyet a tűzgyújtóval, amelyből nagy örömére máris kiugrott egy szikra.

Megy ez, gondolta, meg tudom csinálni.

Meggyújtotta a fadarabokat és a leveleket, majd rájuk csukta a tűzhely ajtaját. Hátrébb lépett, és elégedetten hallgatta az egyre csak terjedő tűz ropogását. Tenyerét a tűzhely fölé tartotta. Még nem árasztott meleget, de csak idő kérdése.

Beleszimatolt a levegőbe, és összeráncolta az orrát. Igyekezett nem tudomást venni az égő por szagáról. Valószínűleg belül is ki kellett volna takarítania a kályhát, még mielőtt begyújtott volna. Csak hát már ott voltak a fahasábok… Mindegy, úgyis el fog égni a por, csupán ki kell várnia a végét.

A konyhaszekrényhez fordult, hogy elővegye a tegnap talált edényt. A tűzhelyre tette, majd otthagyta, hogy felmelegedjék. Amíg erre várt, pumpált egy kis vizet a szivattyúval, hogy megmossa az arcát, majd felvette az egyik ruhát, amelyet még a városból hozott. A tunikaszerű, bézs színű ruhához puha anyagú, kényelmes nadrág is tartozott – tökéletes összeállítás volt ahhoz, hogy a könyvtárban szaladgáljon. Ám ahogy most végignézett magán, úgy találta, mintha az öltözete nem volna túl városias. Vagy csinos. Ugyan már! Mégis kit akarna elkápráztatni a kinézetével? A szomszédját aztán biztosan nem. Remélte, hogy soha az életben nem kell már vele találkoznia többé. Még ha isteni is volt a fahéjas csiga.

– Kiela? – szólalt meg Caz.

– Hm?

– Elég nagy a füst.

– Az égett por miatt van – felelte a lány. Bár igaz, ami igaz, a szobát ködbe vonta a füst. Meglehetősen sűrű ködbe. A füst a tűzhelyből gomolygott. Kiela fulladozva köhögni kezdett, amint belélegezte, gondolatban pedig máris visszarepült Alyssiumba, ahol a feje felett égett a könyvtár, a csatornák vizében pedig holttestek lebegtek…

Gyorsan elhessegette az emlékképet, és a mosogatóhoz rohant. Vizet pumpált, megtöltött vele egy kancsót.

Caz sietve kimászott a ház elé, és az indácskái segítségével kinyitotta az ajtót. A füst lassan kifelé szállt, Kiela azonban csak egy dologra tudott gondolni: A könyvek! Meg kell mentenem a könyveket!

A tűzhely elé térdelt, próbálta kinyitni az ajtaját.

Néhány centire a fogantyútól azonban visszahőkölt, ahogy a forróság megcsapta a tenyerét.

Kétségbeesetten kutakodva végül talált egy régi konyharuhát, amivel kirántotta a tűzhely ajtaját.

A füst azonnal kicsapott, egyenesen az arcába, méghozzá olyan erővel, hogy a lány hátra is esett, miközben fulladozva köhögött. Nagy nehezen feltápászkodott és előredőlt, hogy vizet loccsantson a tűzre, mire az csak sistergett, a tűzhely pedig még több füstöt okádott magából.

Kiela a mosogatóhoz rohant. Még több vízre volt szükség.

Újra meg újra megtöltötte a kancsót, és szaladt vele a tűzhelyhez.

Végül az utolsó izzó fahasáb is kialudt.

A lány kibotorkált a házból. Odakint összegörnyedve, kezét a térdén megtámasztva próbált lélegezni, beszívni egy kis friss levegőt. A fejében egyre csak visszhangoztak a sikolyok, amelyeket még a városban hallott. Mintha a könyvek sikítottak volna. Ez már a múlté, nyugtatta magát. Nem a jelen. Jól vagy. Minden rendben. Vége van.

Valóban vége volt? Vagy ez fog lejátszódni benne minden egyes alkalommal, amikor megérzi a füst szagát?

Ott remegett mellette Caz is, akinek a rázkódástól zizegtek a levelei.

– Ez a szag… Nem bírtam…

Kiela Caz egyik indácskájára tette a kezét, mire ő a csuklója köré tekerte az egyik levelét. Egymást szorítva álldogáltak hosszú percekig, amíg a lány úgy nem érezte, megtelt a tüdeje friss levegővel.

– Ezt nem hagyhatjuk megismétlődni – jelentette ki hevesen Caz.

Kiela eltűnődött, vajon barátja a tűzhelynél vagy a városban történt dolgokra utal-e.

– Ha kinyitjuk az ajtót és az ablakokat, hamarosan kiszellőzik a ház.

– Mit szólnál, ha ezentúl csak hideget ennénk? – javasolta Caz.

– Amíg meg nem tanulok zöldséget és gyümölcsöt termeszteni, halászni, vadászni meg minden egyéb ilyen dolgot, be kell mennem a faluba élelmiszerért, mindegy, hogy az hideg vagy meleg étel-e.

A füsttel teli ház óvatos utalásnak tűnt arra, hogy talán a legjobb lesz, ha Kiela most azonnal elindul, még mielőtt az önellátásra tett igyekezete újabb katasztrófába torkollna.

Caz nyugtalanul megrázta a leveleit.

– Szóval itt akarsz hagyni?

– Gondoltam, nem szeretnél velem jönni. Vagy mégis?

Persze hogy Kiela sem szeretett volna egyedül nekivágni az útnak, de nem volt biztos benne, hogy bölcs dolog lenne magával vinnie Cazt. Nem tudta, milyenek lesznek a falubeliek, azt pedig végképp el sem tudta képzelni, miként reagálnának egy beszélő növénykére. Caz… meglehetősen különleges volt. Egy merész könyvtároslány kissé átgondolatlan könyvtári kísérletezgetésének az eredménye, amelynek során egy még befejezetlen varázsigét alkalmazott úgy, hogy arra nem is kapott engedélyt. Rajtakapták, és – Kiela véleménye szerint aránytalanul durván – meg is büntették érte. Az uralkodó példát akart statuálni, ezért megparancsolta az egyik udvari varázslójának, hogy változtassa fává a vétkes lányt. A könyvtárost immár fából faragott formában a könyvtár híres Északi Olvasótermében állították ki a többi szobor között. Az esetet követően Caz magányosan vándorolt a könyvespolcok között, míg rá nem lelt Kielára.

Kielának még mindig sejtelme sem volt róla, miért éppen rá esett a beszélő növényke választása, mindenesetre Caz kijelentette, hogy mostantól ő lesz a lány segédje a tisztséget eddig betöltő, fiatal fiú helyett, akinek állandóan maszatos volt a keze, mivel szüntelenül édességeket nassolt a könyvek között. És így is történt.

– Vannak kecskék a faluban? – érdeklődött óvatosan Caz.

– Nem tudom.

– És nyulak? – Caz megborzongott. – Egyéb növényevők?

– Hát… Nincs kizárva.

– Ez esetben van egy ötletem: mi lenne, ha engem itt hagynál?

A lány elmosolyodott.

– Remek ötlet – mondta, majd komolyabb arccal hozzátette: – Vigyázz magadra, Caz!

– Gyere vissza minél előbb – kérte a zöldike.

Kiela is éppen így tervezte.

Hátán egy, a házban talált és meglehetősen viharvert (ám bájos, makkot formázó gombbal záródó) zsákkal Kiela nekivágott az ösvénynek, amelyet az új szomszédja, Larran tisztított meg az erdőben. Tökéletes nap volt: a tiszta, kék égbolt be-bekukucskált a fák között, a madarak csiripeltek, a tenger felől érkező lágy légáramlat sós illatot hozott magával. A könyvtár falai között Kiela egészen megfeledkezett a nyári szellő csodájáról. A fuvallat jólesően cirógatta az arcát; a szája, az orra, a torka pedig megtelt a föld, a fák és a tenger illatával. Még alig tett meg ötszáz métert, de már meggyőzte magát arról, hogy kitűnő ötlet volt ez a kirándulás, minden rendben megy majd, és nincs miért aggódnia.

Ám csakhamar véget ért az ösvény az erdőben, az út pedig egy sziklára vezetett tovább, mire az aggodalom hullámai úgy öntötték el ismét, mint a parton álló sziklákat a tenger.

Feltárult előtte a hatalmas víz, a nagy kékség, ameddig a szem ellát. Csodálatra méltó volt, és fenyegető. Odalent, a part menti sziklák tövében feküdt a falu. A maga elbűvölő módján éppen olyan fenyegetőnek tűnt, mint a tenger. A település mellett egy vízesés ömlött a magasból, amely a vízimalom kerekeit forgatta. Ahogy a nap fénye megcsillant a vízcseppeken, olyan volt, mintha tömérdek drágakő hullott volna alá. Kielának eszébe jutott egy emlék: hatéves volt, és ezeken a sziklákon álldogált az édesapja oldalán. Az apja megfogta a kezét, és segített neki lejönni a lépcsőn, miközben tombolt a szél…

Ó, tényleg, valahol volt itt egy lépcsősor is! Kiela most már emlékezett. Körülnézett, és ki is szúrta a lépcsőket egy vadrózsabokor mögött. És még valamit észrevett: egy házat a lépcsősor aljában, a sziklák övezte tengerparton. Minden bizonnyal ott lakott Larran. Eltűnődött, vajon nem volt-e igazságtalan a férfival. Elvégre nem az ő hibája, hogy Kiela ennyire ragaszkodik a háborítatlansághoz. Talán most, hogy Larran már üdvözölte, egy darabig nyugta lesz tőle.

Egy fehér kis vitorlásra lett figyelmes, amely a part közelében lebegett. Majd a hajó orrában megpillantotta egy férfi körvonalait is. Vajon Larran az? Elképzelhető. Körülötte a vízben hippokamposzok úszkáltak. Amint a férfi a levegőbe emelte a kezét – mintha csak valamiféle jelet adott volna –, a tengeri lovak a mellső lábukkal a hullámok közé csaptak.

A ménesbe verődött lovak azután a mélyebb víz irányába kezdtek galoppozni.

Kiela a homlokához emelte a kezét, hogy ne süssön a szemébe a nap, így követte a tekintetével, ahogy a lovak egyre messzebbre úsznak a helyi halászok hajói felé. Azok üdvrivalgással köszöntötték az állatokat, és éljenezve figyelték, ahogy továbbhaladnak a vízben. Ez volt az az élet, amelyet a szülei nem kívántak sem maguknak, sem neki, ám ahogy ott állt a rózsával körbefutatott sziklán, és a tündöklő tengert kémlelte, Kiela eltűnődött, vajon mi lehetett ebben olyan rossz.

Összeszedte a bátorságát, és ereszkedni kezdett a fából készült lépcsősoron. Kék haját a szél először az arcába, majd az ég felé fújta, a lány azonban nem merte elengedni a korlátot, hogy a füle mögé simítsa vagy – ahogy annak idején a könyvtárban tette – összefonja rakoncátlan tincseit. Hagyta, hadd lobogjanak – zabolázatlanul, szabadon.

Az út felénél a szél már szinte tépte a haját, és Kiela úgy érezte magát, mint egy rosszul összeragasztott könyv, melynek a lapjai szanaszét hevernek a földön. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy ha el találja engedni a korlátot, ő maga is a magasba repül, mint egy madár… Ami igazán nevetséges volna, jelentette ki magában határozottan.

A lépcsősor kissé tekergett, ahogy a sziklák ívét követte, ám szerencsére egyik lépcsőfok sem tört le, amikor Kiela rálépett, így mire elérte az utolsót, a lány szíve már nem akart kiugrani a helyéből, és sikerült a légzését is visszaterelnie a normális kerékvágásba. Felpillantott, és eltűnődött, vajon képes lesz-e majd visszamászni a sziklák tetejére anélkül, hogy ismét pánikba esne, vagy arról fantáziálna, hogy felkapja a szél. Emlékeztette magát, hogy korábban szemrebbenés nélkül kapaszkodott fel a könyvespolcok magas létráin, és szaladgált fel-alá a könyvtár rozoga csigalépcsőin. Bár az is igaz, hogy a polcok között nem süvített a szél, tette hozzá gondolatban.

Igyekezett lesimítani a haját, és megzabolázni a rakoncátlan, itt-ott kikandikáló fürtöket, de nem járt sikerrel, s a kiálló tincsek kék glóriát vontak a feje köré. A könyvtárban, ahol lámpák világították meg, a haja tiszteletre méltó, komoly éjkék színben pompázott, idekint azonban, a napfényben makrancos bozontja inkább zafírkékben ragyogott.

Kiela végül feladta a hajával vívott harcot, és elindult a falu felé. Furcsa volt a szeme elé táruló valóságot ráteríteni az emlékeiben élő képekre. Bizonyos szempontból nem sok minden változott: megvolt a malom, az iskola és a színes kis házak a macskaköves utcácskák mentén. Ám míg az általa őrzött emlékek elmosódtak, a valóságban minden élesen kirajzolódott.

A házak faláról pergett az élénk színű vakolat, a tetőkön látszódott, hányszor kellett már befoltozni őket újra meg újra. Némelyik épület ablakát bedeszkázták, és számos szemmel látható jele volt egy viharnak is, az általa okozott károkat ugyanis nem sikerült helyreállítani. Összeomlott tornácok, egymás hegyén-hátán heverő macskakövek, az utcán hagyott kidőlt fák kísérték Kiela útját. Egyedül a viharbiztos zsalugáterek tűntek újnak. A legtöbbjük durva fából készült, nem vesződtek sem a csiszolásukkal, sem a lefestésükkel. A lány a homlokát ráncolva nézett körül: az emlékeiben Caltrey egy aprócska, ám virágzó faluként élt. Most azonban úgy tűnt, a település nehéz időszakon ment keresztül. Az utcán vézna kisgyerekek játszadoztak, a ruhájuk olyan bő volt rájuk, hogy szinte zászlóként lobogott a szélben, amint mezítláb elszaladtak Kiela mellett. Karikát görgettek maguk előtt egy bot segítségével.