LADY M.

kapitány

ROBERTO

kormányos

ARTÚR

hajószakács

KORMOR

hajómadár

FARKAS

HANNA

LÓCI

BENDE-BANDI

EMÍLIA

VALENTIN

TITUSZ

1. FEJEZET amelyben felbukkan egy dobókés, majd eltűnik

Minden gyerek imádja a Balatont, azt mondják.

Hát én aztán nem! Kezdjük ezzel ezt a szokatlan történetet! Nem is értem, miért hallom iskolaidőben annyi gyerektől elvágyódással a hangjukban a tó nevét. Csak azért szoktam mondani, hogy én bizony egész nyarakat a partján töltök, mert ettől legalább egy kicsit menőnek látszom a szemükben. De elárulom, hogy nem vagyok menő. Szégyenletesen kevéssé vagyok menő, de ezt a zavaró tényt persze mások előtt erősen titkolom.

Utálom a zsírtól csöpögő lángost, a hóka palacsintát, a pecsenyére pirult turistákat, akik lefotózzák a rántott húsukat és a sörüket, na és persze a Balaton-szagot, amikor mindezen aromákba egy kis iszapos, nyers halas buké vegyül.

A nevem Balatonutáló Farkas. Otthon, Zuglóban, csak simán Farkas.

Hogy kerülök mégis Fonyódra? Kényszerből, hogy máshogy. Egy tízévessel bármit meg lehet tenni. A nagyinál kell nyaralnom augusztus végéig, mert ő ráér a szünet alatt, és anyáék csak hétvégékre jönnek utánam. De mivel akkor ők is pihenni szeretnének, nincs idejük velem bunkert építeni, bogarakat lesni és rendes palacsintát sütni.

Egy másik dolog is van, ami miatt utálom ezt az egész nyarat balatonostul meg úgy mindenestül. Hát izé…, szóval…, megbuktam matekból. Zárójel, apám matematikus, zárójel bezárva.

Így ideiglenesen Fonyódon héderezek a nagyinál, a Mandulás utcában. Nem lakunk túl messze a víztől, a vonat hangja még idehallatszik. A vonat hangját is utálom, amely szerintem teljesen élhetetlen módon az egész városon óránként többször keresztülzakatol. A nagyi szerint nem rosszabb ez, mint a villamos, ami a pesti házunk előtt áll meg. Pedig sokkal rosszabb, mert ott a nyolcadikon lakunk, itt meg egy régi típusú kockaházban kis kerttel, három gyümölcsfával és egy soha nem termő málnabokorral. A kert azért jobb, mint az erkély, ezt be kell ismernem.

Ezen a környéken zömmel állandó lakók élnek, hála a Balaton viszonylagos távolságának. Értsd, kábé ezer méterre van tőlünk a tó!

Reggel fölkelek, a nagyi csinál valami tojásfélét – bundás kenyeret vagy tükörtojást –, aztán elküld a közeli kisboltba valamiért. Általában csak egy-két dolgot kér, úgyhogy szerintem inkább feladatot akar adni, hogy ne unatkozzam. Mindig annyi pénzt ad, hogy egy jégkrém is kijöjjön belőle. Miután hazaérek, kedvesen megköszöni a fáradozásomat, és engedélyt ad, hogy kimehessek játszani.

Olyankor lyukakat ások a földbe, aztán betemetem. Botokat keresek és a kerítés oszlopaival vagy az árokparti szilvafával kardozom. Néha rám szól a Hercegnő a Mandulás 23.-ból, hogy ne bántsam a fát, mert fáj neki, de őt egy szimpla dinoszauruszüvöltéssel könnyű megfutamítani. Ha felemelem a kezem és az ujjaimat karmokba hajlítva teszek felé egy lépést, már sikítva spurizik is be a kapun abban a nevetséges tüllös-fodros szoknyájában. Az jó móka. Utána fosókaszilvát szedek, és próbálom minél messzebbre dobni.

Ebéd után ugyanezeket csinálom, aztán délután tanulnom is kell. Ezalatt ülök a könyv fölött, és nézem a jobb fölső sarokban őrködő kaszáspókot. Ha van a szobában légy vagy szúnyog, azt lábujjhegyen járva, néma csöndben addig kajtatom, amíg el nem kapom. Bedobom a hálójába, jó étvágyat kívánok neki, és figyelem, ahogy a potrohából kijövő finom fonállal sebesen körbetekeri az áldozatát. Margó nagyi vasárnap délutánonként szokott takarítani, miután visszamennek anyáék Pestre. Előtte a pók elé építek egy kártyavárat, hogy megmentsem a porszívócsőtől. Margó nagyi sokkal rendesebb annál, mintsem kárt tegyen a váramban, és ezt ki is használom. A kártyavárat könnyebben meg tudom neki magyarázni, mint a pókot, amiből a kertben is rengeteget találok.

Korán vacsorázunk, utána nézhetem egy órát a tévét.

Valahol azt olvastam, régen a rabok centit vágtak, hogy tudják, mennyi idő van hátra a szabadulásig. Elveszem nagyi varrósdobozából a mérőszalagját és elvágom hatvanegynél. Ma július 1-je van.

Megeszem a rántottám, elslattyogok a boltba panírmorzsáért, hazafele a városi könyvtár előtt jövök el. A hirdetőtáblán a szokásos; a szemétszállítás időpontjai, miserend, az ügyeletes orvosok rendelési ideje. Minden egyes betűt el szoktam olvasni. Minél több időt töltök az utcán, a szabad levegőn, a nagyi annál nyugodtabb, ezt már tavaly észrevettem. Ha esetleg beszámolok neki arról, hogy bárkivel is váltottam néhány szót, az arcán már-már derűsnek mondható kifejezés jelenik meg. Tudom, hogy szeretné, ha jól érezném magam nála, de ő mégiscsak egy unalmas, nyugdíjas néni, én meg egy tízéves fiú. Nincs túl sok közös témánk. Ráadásul csaknem vallásos áhítattal imádja a Balaton összes nádasát, halát, madarát meg bogarát. Gyakran kisétál a vízhez, mosolyog a vitorlásokra, óvatos mozdulatokkal végigsimít egy-egy virágkelyhen, de volt, hogy valami tóparti madárkának magyarázott hevesen. Egyébként nem gyagyás vagy ilyesmi, de azért ezt tök cikinek érzem, úgyhogy ha tehetem, nem tartok vele az esti sétáira. Ő nem erőlteti, ugyanolyan boldogan megy le egyedül is a partra.

Mivel minden cetlit ismerek a hirdetőtáblán, hiszen nagyjából mindennap ugyanazokat a lapokat látom, ma messziről szemet szúr egy szokatlan, új plakát. Besárgult pergamen kitekerve, tetején egy kis dobókéssel a táblához rögzítve. Alul fényes, nehéz viaszpecsét lóg, amibe egy nagy M betűt ütöttek.

Rajta fekete tintával írt, cirkalmas betűkkel a következő szöveg:

Balatoni csempészhajó

legénységet keres!

Ha nem félsz a kemény munkától

és a bizonytalan kimenetelű kalandoktól, szívesen megismerkednél a tihanyi tündérekkel, nem majrézol a lidércektől, vagy szembeszállnál a keszthelyi krakennal, itt a helyed a hajómon!

Ha a hirdetés felkeltette az érdeklődésed,

gyere a Sipos-hegyi kilátóhoz július 1-jén,

délután öt órára!

Késni lehet, viharkabátot hozz,

mert felhőszakadás lesz!

Korhatár: nincs. Fizetés: nincs.

Fürdőszoba, televízió, okostelefon: nincs.

Ugyanitt hajókabalát felveszünk!

Elsősorban papagájt, macskát vagy kutyát.

Patkány és csótány már van!

Kétszer is elolvasom, annyira megdöbbentő ez a hirdetés, de végül is, miért ne?! Körülnézek, és mivel úgy látom, senki sem figyel, letépem a plakátot és a zsebembe gyűröm. Mi tagadás, nagyon tetszik a kés is, amivel rögzítették. Valaki azonban mégis meglátott, mert egy idős néni a botját lengetve, zsörtölődve jön felém, hogy: Láttam ám, fiacskám, mit csináltál!

Nem futok el, mert az utcánkban lakik, Bözsike néninek hívják. Ahogy odaér, dühösen mutat a táblára, így nagyot sóhajtva én is kénytelen vagyok visszafordulni, hogy szembesüljek a tettemmel, de a pergamen ott van. Úgy, mintha hozzá sem nyúltam volna, dobókésestül. Gyorsan lenézek a nadrágomra, de a zsebemből továbbra is kilóg a nagy, vörös, M betűs pecsét, a farzsebemen keresztül a kés vonalát is ki tudom tapogatni.

Megköszörülöm a torkom, és azt mondom: Csak elvettem egy példányt.

– Vagy úgy – mondja a néni, és mintha mi sem történt volna, böngészni kezdi a többi papírt, de úgy, mintha az a furcsa, csempészhajós hirdetés ott sem lenne, simán átsiklik rajta a tekintete. Nem látja?

Futólépésben indulok haza. Tényleg letéptem azt a pergament, zsebre tettem a kiskést, és akkor még nem volt mögötte egy másik. Vagy mégis?

2. FEJEZET amelyben egy bosszantó útitárs és egy kellemetlen madár is mellém szegődik

A Mandulás utcába érve és a prézlit leadva csak a hirdetésre tudok gondolni. Mi van, ha vicc? Ha csak szórakoznak az unatkozó gyerekekkel? És mi van, ha nem?

Előveszem a kést, hogy alaposan megvizsgáljam. Van éle és hegye, egy cseppet sem néz ki játék fegyvernek. Ha a mutatóujjamra teszem a penge és a nyél találkozásánál, nem billen ki, jó az egyensúlya. Dobok vele néhányat, mindannyiszor úgy áll bele a földbe, mint egy dárda. Éppen azon gondolkodom, hogy céltáblát rajzoljak egy kartonra, amikor valahonnan halk pisszegés üti meg a fülem.

– Pszt! Pszt! Kisfiú!

Kétszer is körbefordulok a tengelyem körül, mire kiszúrom a kerítésünkön csimpaszkodó Hercegnőt. Két léc közé dugja a fejét, onnan próbálja felhívni magára a figyelmet.

– Nem vagyok kisfiú – mondom öntudatosan.

– Addig kisfiú vagy, amíg nem tudom a neved.

– Még akkor is fiú vagyok, ha nem tudod a nevem.

– Apa szerint tizenkettőtől számítotok fiúnak.

Erre nem tudok mit válaszolni. Most nehogy már az apjával is szembeszálljak! Inkább a lényegre térek:

– Mit akarsz, Hercegnő?

– Üzletet kötni.

– Nincs üzlet – mondom elégtétellel a hangomban. Eléggé zavar, hogy ő meg az apja lekisfiúzott.

– Még nem is hallottad, miről van szó – az utolsó ó-t hosszú, elnyújtott hangon nyávogja. Én nem tudom, miért hiszik azt a lányok, hogy ezzel bármit is elérnek, hacsak nem azt, hogy szeretnék tőlük minél távolabb kerülni.

– Te ajánlod, szóval nincs üzlet – mondom hűvösen, és rákészülök egy jó nagy dinoszauruszüvöltésre, hogy elkergessem.

– Oké, akkor beárullak! – és leugrik a földre.

– Nem is csináltam semmit! – mondom hitetlenkedve. Jesszusom, hiszen már két hete TÉNYLEG nem csinálok semmit!

– El akarsz menni a csempészválogatóra.

– Te honnan tudsz róla? – kérdezem, és a tenyeremben tartott kést ösztönösen a hátam mögé rejtem.

– Onnan, hogy én is el akarok menni – és előhúz a tüllszoknyája zsebéből (elképesztő, hogy ezeknek a lányos ruháknak van zsebe!) egy szakasztott olyan dobókést, mint az enyém. – Engem nem engednének el egyedül, mert még csak hétéves vagyok, neked pedig délutánonként tanulnod kell.

– Ezt honnan tudod?

– Ugyan, az egész utca tudja, hogy megbuktál. De ha azt mondjuk, hogy kezdünk összebarátkozni, és szeretnénk kimenni délután játszani, akkor el fognak engedni mindkettőnket.

– Ezt honnan veszed? Már hogy elengednek velem – próbálok értelmes kifogást keresni.

– Hallottál te már engem hisztizni?

– Nem, még nem.

Fújtat egyet.

– Akkor csak hidd el! Elintézem.

Kénytelen vagyok belemenni a dologba, simán kinézem belőle, hogy beárul, ha nemet mondok. Jöjjön csak velem, kit érdekel! Az a legvalószínűbb, hogy az egész csak egy átverés, de még ez az átverés is sokkal izgalmasabb, mint a tegnapom vagy a múlt hetem. De ha mégsem, és egy kicsit is komolyan lehet venni a hirdetést, úgysem vesznek fel egy hétévest csempésznek!

A nagyi meglepődik, amikor ebédnél elkéredzkedem a szomszéd kislánnyal játszani, de meg is örül, ahogy számítottam rá, így mosolyogva enged el. Azért ebéd után leülök a matekkönyv elé bambulni, sikerül egy legyet fognom Pókinak, aztán az ablakon beáramló napfényben nézegetem a késemet. Ez biztosan nem csalás, részemről már megérte, még ha most sokan ki is fognak nevetni a hiszékenységemért.

Fél ötkor találkozunk, várok pár percet a 23. előtt. A Hercegnő futva jön, hátán egy unikornisos hátizsákkal.

– Nem hoztál esőkabátot – jegyzi meg.

– Verőfényes, felhőtlen napunk van. Esély sincsen esőre – válaszolom unottan.

– A plakáton azt írják, hogy lesz – erősködik.

– Tévednek – dünnyögöm.

Nem akarok reményteli vagy lelkes lenni, olyan, mint egy hétéves kislány, mert könnyebb lesz elviselnem a kudarcot, ha nem áltatom magam azzal, hogy ez a kis séta máshogy is végződhet.

Némán bandukolunk a kilátó felé. Úgy elmélyedek a gondolataimban, hogy fel sem tűnik semmi, csak amikor a Hercegnő felkiált:

– Nézd!

Már ott járunk a közelben, mégsem látjuk a tornyot, mert valamiféle szürke, áramló fal veszi körül. Megállunk előtte, hideg vízpermet csapódik az arcunkba. Mi ketten a ragyogó napsütésben állunk, méhecskék gyűjtik körülöttünk a virágport, égeti a nap a tarkóm, velünk szemben pedig ez a sötét, gyanús oszlop, amelyből olykor halk, mennydörgésszerű hang szüremlik elő.

Én még csak állok döbbenten, amikor a Hercegnő már emeli is a kezét a falhoz.

– Ne! – kiáltom, de késő.

A keze akadálytalanul szalad át a vízoszlopon, kicsit bent tartja, és miután kihúzza, megnyalja csöpögő kezét:

– Ez csak víz – állapítja meg.

Leveszi a hátizsákját, kivesz belőle egy rózsaszín esőkabátot és belebújik. Erőt veszek magamon, hát jó, be fogunk lépni ebbe az izébe, lesz, ami lesz! A Hercegnő megfogja a kezem, nem húzom el. Hangosan háromig számolok és belépünk! Csak néhány lépést teszünk, és már kint is vagyunk a viharból. A túloldalon ugyanolyan júliusi meleg és napsütés vár, mint ahonnan néhány másodperce indultunk, csak éppen csordogál a hajamból a víz.

– Jó kis trükk, mi? – köszönt minket egy vidám hang.

– Fantasztikus! – sugárzik a Hercegnő. Pfff, nincs benne semmi felelősség!

– Lady M vagyok, örülök a találkozásnak – mondja a nő, és kicsit meghajol. Nem gúnyolódva, mint amikor a felnőttek játszanak a gyerekekkel, hanem igazából. Hátközépig ér a bordó haja, feszes, fekete nadrágot és puha bőrcsizmát visel, bő vászoningét egy széles öv fogja össze a derekán. Az öv egyik oldalán egy távcső lóg, a másikon egy enyhén hajlított pengéjű kardot visel tokban. A bal szeme világosabb kék, mint az ég, a jobbon pedig fekete szemkötő.

– Csókolom! – mondja a Hercegnő. Én inkább Jó napot kívánok!-ot mondok, az talán nem olyan bébis. – Neked nincs szemed?

– Dehogy nincs – nevet Lady M. – Jól is néznék ki, ha nem lenne!

– De kettő van? – makacskodik a kislány.

– Persze hogy kettő, mégis hány szemem lenne!

– Akkor miért viselsz olyan szemkötőt, mint a kalózok?

– Egy csempésznek sincs ideje arra várni, hogy a szeme alkalmazkodjon a sötéthez és a világossághoz. Sokszor rohangálnom kell a fedélzet és a hajó sötét gyomra között, ezért az egyik szemem a fényben, a másikat pedig a sötétben használom. Ha lemegyek, átteszem a szemkötőt és nagyon jól látok a sötétben. Amikor feljövök, ugyanígy csinálok, csak fordítva. Ez egy praktikus dolog és nem a kalózok kiváltsága.

– Szuper! Akkor én is kaphatok szemkötőt?

– Persze! Van egy tucat a kabinomban. Próbáld ki, és eldöntöd, szereted-e.

– És…

– Lesz még idő kérdésekre. Inkább mondjátok, mi a nevetek!

– Farkas.

– Hanna.

– Köszöntelek titeket a próbán. Kérlek, üljetek le ti is a többiekhez, mindjárt kezdünk.

Odamegyünk a földön várakozó gyerekek csoportjához, de egyedül a Hercegnőhöz korban hasonló kicsik vágnak olyan arcot, mintha magát a Mikulást látták volna elrepülni a házuk fölött. Mi, nagyobbak gyanakodva nézünk Lady M-re és egymásra, mire az egyikük kiböki:

– Ti elhiszitek?

– Mit? – kérdezem.

– Ezt – mutat körbe –, hogy csempészeket keresnek. Ráadásul gyerekcsempészeket!

– Nem tudom – mondom –, azért az a vízoszlop elég meggyőző. De ha ez megnyugtat, nem látok itt mást Lady M-en kívül, gondolom, bármikor elmehetünk innen.

– Bende vagyok – nyújtja felém a fiú a kezét –, a barátaimnak Bende-Bandi.

– Farkas – mondom neki –, de nagyon kérlek, soha ne szólíts Farkinak.

– Farki, Farki! – heherészik a Hercegnő. Ezt nagyon rossz ötlet volt előtte mondanom.

A fűben legalább húsz gyerek ül, zömében fiúk, de van pár lány is. Senki nem hangoskodik vagy ugrándozik, úgy látszik, nem vagyunk egyedül a gondolattal, hogy ez valami átverés lesz. Azon gondolkodom, hogy haza kellene mennem, mielőtt sokkal, de sokkal nagyobb zűrbe kerülünk. Margó nagyi jól bánik velem, és ami a legfontosabb, megbízik bennem, tiszta hülye vagyok, hogy valami gyanús plakát miatt kockára teszem mindezt. Nem lett volna szabad idejönnöm. Elönt a keserű bűntudat, szeretném a tetteimet azonnal meg nem történtté tenni.

– Gyere! – súgom a Hercegnőnek, hogy ne hívjam fel magunkra a figyelmet.

– Nem! – rántja ki a kezemből a kezét, és tüntetőleg az ölébe teszi. – Én maradok!

– Nem mehetek nélküled haza. Gyere, légy szíves, mielőtt nagyobb bajba keveredünk!

– Te menj, ha akarsz, én maradok! – szegi fel dacosan az állát.

Guggolásból visszaülök törökülésbe. A kétségbeesés hullámai öntenek el. Tudhattam volna, hogy rossz ötlet ez az egész, és tessék, most még ez a pisis is a nyakamba varrta magát, akit itt sem hagyhatok. Veszek néhány mély levegőt, hogy ne essek pánikba. Csak magam okolhatom. Figyelmen kívül kellett volna hagynom azt a hülye hirdetést, most meg ki tudja, mi vár ránk?

– Most komolyan, nagysága! Madarat akar a hajójára, erre égig érő vízoszlopot hókuszpókuszol ide! Hej, a kutya meg a macska mája, még a hasam alatti pehelytoll is csuromvizes! Törülköző persze sehol! Madár legyen, de törcsi, az nincs!

Szájtátva hallgatjuk a dühös szóáradatot, az ugyanis egy hatalmas, fekete madár csőréből érkezik. Gyorsan szétnézek, az arcokból ítélve mindenki értette a madár beszédét. Hanna kicsit kuncog is rajta, és csillogó szemekkel azt mondja nekem:

– Tudtam, hogy igaz!

Lady M-en látszik, hogy jól megfontolja a választ:

– Kedves kárókatona, nagyon megtisztelő, hogy eljöttél, de úgy gondolom, a hirdetményben említett papagáj, hogy is mondjam, talán jobban illene a hajónkra.

– Jobban illene – kiabál rekedt hangon a madár –, méghogy jobban illene! Ébredjen már fel, nagyság! Ez itt nem a Karib-tenger, hanem Fonyód! Ugye nem hitte, hogy itt fog tolongani az a csiricsáré, szószátyár népség?! Balatoni csempészekhez kárókatona dukál!

Azzal ugrik egyet és odaröppen elénk:

– Így van?

Döbbenten nézzük a madár fekete pofáját, aki láthatóan választ vár tőlünk, türelmetlenül fel-alá totyog úszóhártyás lábán. Nyugtalanító látvány, ahogyan a tök fekete madár – de tényleg, a lába és a csőre is koromfekete – tengerzöld szeme egyenként mér végig mindenkit.

– Ahaaaa, gondolom – töri meg bizonytalanul a csendet Bende-Bandi.

– De még mennyire! A papagáj elég tájidegen lenne errefelé – tromfol rá már bátrabban egy hófehér bőrű, szeplős fiú. Végül egyetértő mormogással adunk igazat a kárókatonának.

Lady M egy rövid tapsolással veszi át ismét a szót.

– Oké, oké, a kabalaállat sorsáról a végén döntünk, és csak annak van szavazati joga, aki végül a hajó legénységének tagja lesz. Na mindenki álljon fel, indulás!

– Hova megyünk? – kérdezem.

– Hát a hajóra! Induljatok föl a kilátó csigalépcsőjén, és mindjárt meglátjátok!

Megkeresem a tömegben a Hercegnőt, már nyilván ott tülekszik a sor elején, meg sem próbálom lebeszélni. Ezúttal én fogom meg a kezét. Igazság szerint egy hajszállal nyugodtabb vagyok a többiek jelenlététől. Hátranézek, Bende-Bandi jön mögöttünk, akire ránézve elfog valamiféle ösztönös bizalom. Érzem, hogy mi nagyon könnyen barátok lehetünk. Bólintok egyet, ő visszabólint és elindulunk. Azt hiszem, mindez azt jelenti, bármi vár ránk a kilátó tetején, számíthatunk egymásra. Megyünk fölfele a közönséges lépcsőkön, körülöttünk egy kis fű, azon túl az áramló vízoszlop, aminek a zúgását már egészen megszoktuk. Amikor elérjük a kilátó padlószintjét és kidugjuk a fejünk, nyoma sincs a viharnak. Hűvös szél csap az arcunkba, a távolból sirályok vijjognak, a víz százezerszám csillogtatja a napsugarakat. Ahogy visszanézek, alattam még a lépcsőn fölfele caplató gyerekek sorát látom, fölöttem pedig árbóckosarat és piszkosfehér vitorlát. Kilépünk a hajó fedélzetére, hogy a mögöttünk jövők is elférjenek. Hanna táncra perdül, Bende-Bandi csak pislog és minden irányba forgatja a fejét, mint egy szurikáta.

– Hát ez, hát ez… – mondja, de nem tudja befejezni a gondolatait.

– Tudom – válaszolom.

TARTALOM

1. FEJEZET, amelyben felbukkan egy dobókés, majd eltűnik

2. FEJEZET, amelyben egy bosszantó útitárs és egy kellemetlen madár is mellém szegődik

3. FEJEZET, amelyben kiderül, bennem is él egy kis varázslat

4. FEJEZET, avagy mit takar a csempészmeló a Balatonon

5. FEJEZET, amelyben valaki nem kér palacsintát

6. FEJEZET, avagy többet ésszel, mint erővel

7. FEJEZET, amelyben Artúr nem beképzelt, csak szerénytelen

8. FEJEZET, a nap, amikor nem tekerem ki Kormor nyakát, de nagyon szeretném

9. FEJEZET, amelyben megbizonyosodom arról, hogy a macskát és a jéglidércet egyformán utálom

10. FEJEZET, arról, hogy a hosszú évszázadok sem mindig hoznak magukkal bölcsességet

11. FEJEZET, amelyben kiderül, mire jó a zsírban pörkölt csiganyál

12. FEJEZET, amelyben megismerjük a koboldok kevésbé barátságos oldalát

13. FEJEZET, amelyben remek tervet szövünk egy tálka ínycsiklandozó mézes csótány mellett

14. FEJEZET, amelyben ugyan ravaszak a koboldok, de Lóci még ravaszabb

15. FEJEZET, amelyben kiderül, nem mindenki fenséges, aki királyi

16. FEJEZET, amelyben kiderül, sokkal tökösebb vagyok, mint azt valaha gondoltam

17. FEJEZET, amelyben kiderül, hogy Margó nagyi tényleg nem hangyás, hanem…

Szöveg © Novák Zsüliet

Illusztráció © Bakos Barbara

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Minden jog fenntartva.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Felelős szerkesztő: Varga Betti

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 925 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat Brush – SIL Open Font License

Montez – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License