Bene vitéz

Bakos László

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

Prológ

A nyáj lassan ballagva tépte a szárazság miatt elsárgult füvet. A négy pulikutya hosszan lógó nyelvvel ballagott mögöttük. A pásztorok a puszta néhány fájának árnyékába húzódtak. Onnét nézték, hogy a szél hogyan kotorja a futóhomokot. Az egyik kutya megtorpant és furcsán morogva szaglászta az egyik kisebb halmot.

– Nézd már, ez a bolond kutya mit csinál! Valamit nagyon szaglász.

– Füttyents neki, menjen a nyáj után!

A gazdája hiába füttyögetett, nem ment onnét egy lépést sem. Sőt néhány vakkantása után már a többi is odaszaladt.

– Pista! Mondtam már, hogy nem ér semmit a kutyád, de most már a többit is megbolondítja.

– Na ne mondd! Csak irigyled. Ilyen szép és okos kutyám még nem volt, amióta a nyáj után ballagok. Odamegyek. Majd megtanítom nekik újra, hogy mi a feladatuk!

Lassan, komótosan ballagott, nem sürgette semmi. A juhok békésen legelésztek, a kutyákra nem volt most semmi szükség. De akkor se járja, hogy fülük botját se mozdítják, amikor szólnak nekik!

Jegyezzék meg, az ember az úr! Egészen közel ért hozzájuk, de azok még mindig ott szaglásztak.

Éppen meg akarta őket legyinteni, amikor valami furcsát látott meg a homokban.

– Csak nem emberi csont? – mordult fel ijedten.

Nagyon úgy tűnt. Mellette megcsillant valami. Lehajolt és alaposan szemügyre vette. Tényleg emberi csontnak tűnt, mellette egy ezüstpénzt és egy kardot talált. Bőszen vakarta a fejét a kalapja alatt: most mit tegyen?

– Jóska! Feri! Gyertek ide gyorsan! Nézzétek, mint talált az én Bodri kutyám! Még hogy nem ér semmit!

Ők már gyorsabban jöttek. Érezték Pista hangján, hogy valami nagyon nincs rendben. Amikor meglátták a futóhomok alól kikandikáló csontot, kardot és pénzt, ők is elkerekedő szememmel bámulták.

– Valami nagyon régi sír lehet. Mit csináljunk? – kérdezte Pista.

Egyik se tudott mit mondani. Végül Jóska szólalt meg:

– Ássuk ki! Nézzük meg, hogy mit is találtunk pontosan.

– Nem lehet, még bajunk is lehet belőle! – csitította Feri.

– Ugyan mi lenne? Nem viszünk el semmit, csak mielőtt jelentenénk, megnézzük, mi is van itt!

Nem mondott senki ellent. Így először ő, majd a többiek is nekifogtak a homok eltávolításának. A talaj felső rétegét kézzel is el tudták söpörni. Lentebb már nehezebb dolguk volt, de ahol kellett, késsel lazítottak rajta.

– Tényleg egy sír! – állapította meg Pista.

– Ugyan mikor és kit temethettek el itt? Tudtommal itt soha nem volt temető! – mondta Jóska.

– Gyűjtsük össze, ami benne van! – irányította a többieket Feri.

A csontváz mellé rakták, amit megtaláltak. Végül Jóska számolta össze, hogy mi volt a halott mellett: egy egyenes kard, harminc ezüstpénz, egy díszes szíjvég, aranyos tárgyak, nyílhegyek.

Valóságos kincsek.

– Osszuk szét! Mi találtuk, jussunk van hozzá! – mondta Jóska.

– Mit kezdenénk velük? Ha bárkinek eladnánk, azonnal híre menne. Csak bajunk lenne vele.

Ráadásul a pénzek lukasak – hűtötte le Jóska lelkesedését Feri.

– Figyeljetek rám! Van egy ötletem. Azt hallottam, hogy Szentkirályi Móric úr, a megye főjegyzője rajong az ilyen régi dolgokért. Vigyük el neki, lehet, hogy még jutalmat is kapunk érte – javasolta Pista.

Valamennyien elfogadták a javaslatát. Jóska könyörgésére csak a kardot tartották meg. Úgy döntöttek, hogy olyan kard sok van, nem érdekes senkinek. Nekik meg csak kell valami emlék!

Ráadásul, ha széttörik, nagyon jó lesz csiholóeszköznek.

Szentkirályi úr nagyon örült a régi tárgyaknak. Jutalmat is adott nekik. A kardért pedig nem neheztelt. Néhány nap múlva felkereste a helyszínt, és az embereivel személyesen kutatta át a környéket. Igaz, sok szerencséje nem volt, újabb lelet már nem került elő.

A faluban hamar híre ment, hogy mit találtak a pásztorok a határban. Mindenki őket kérdezgette, hogy hol, hogyan és mit találtak. Később meg azt, hogy a főjegyző mit mondott és mit csinált. Az emberek fantáziájának nem volt határa. Nemsokára már kincsekről beszéltek: aranyról, ezüstről, drágakövekről. Egészen addig, míg a falu vén mesélője ki nem kerekített egy szép történetét. Olyan színesen mesélt, hogy a gyerekektől az öregekig mindenki szájtátva hallgatta.

Valahogy így kezdte:

– Valamikor nagyon régen, még Árpád apánk idejében élt itt két vitéz. Bene, akinek a sírját a három pásztor megtalálta, és Ladány, aki az itt letelepült nemzetség feje volt. A történetük a messzi távolban kezdődik, ahonnét valamikor ide jöttek. Ladány volt a nemzetségfő, de a történet Benéről szól. Ő mondja el, hogy mi történt vele.

1. Vándorúton

Én már itt születtem. Az öregek sokat meséltek az ősi hazánkról, ahol a testvéreink egy része maradt. A mi őseink útnak indultak valamikor régen, mert már szűk lett az a haza. Ott nem jutott mindenkinek elegendő vad, nem volt elegendő legelő az állatoknak. Új hazát keresni indultak, és itt találták meg, a két nagy folyó között. A Don és a Dnyeper jelentette a két határt nyugatról és keletről. Itt éltem én is a pajtásaimmal Levedi apánk földjén. Szállásterületünket a kazároknak tett szolgálatainkért kaptuk, nem kellett érte megharcolni. Cserébe, ha bajban voltak, mindig nekünk szóltak és olyankor sokan nyeregbe pattantak az ifjak és a felnőttek közül, íjat feszítettek mellettük, és elűzték az ellent.

Mi még fiatalok voltunk ahhoz, hogy velük tartsunk. Igaz, valamennyien sóvár szemmel néztük a hadra készülőket, és vártunk arra, hogy mi is elérjük azt a kort, amikor már velük tarthatunk. Még nem mehettünk velük, de igyekeztünk úgy élni, ahogy azt az idősebbektől láttuk. Ők mindig lóháton ültek. A szálláson, a jurták, a sátrak és a szolganép földbe vájt kunyhói között sem járt senki gyalog.

A szüleim elmondása szerint talán kétéves lehettem, amikor egy szelíd kanca hátán, a jurta körül már én is egyedül lovagoltam. Állítólag boldogan kacagtam és kapaszkodtam a sörényébe. Ma meg, amikor már a tíz nyarat is megéltem, egyedül leengedtek a pajtásaimmal a folyóhoz. Igaz, indulás előtt megígértem, hogy sötétedésre otthon leszek.

Mindenki szerint magamnak való gyerek voltam. Szerettem a pajtásaimmal játszani, de nem törekedtem soha, hogy én legyek a központban, én irányítsak. Nem erőltettem senkire az akaratomat, hogy úgy és azt tegyük, amire én vágyok. De ijedős nem voltam. Ezt senki nem mondta, nem mondhatta rám. Ha úgy éreztem, hogy igazságtalanság ér, vagy valakit a környezetemből bántanak, bátran elmondtam a véleményemet, megvédtem magamat vagy a társaimat. Még akkor is, amikor a legnagyobb hangú barátaim lapultak, mint a róka, amikor a zsákmányára les.

A barátaimmal indultam útnak. A folyónál egy félreeső zugot kerestünk. Ott nem zavartak bennünket a felnőttek. Elég távol volt a szállásunktól és a gázlótól is, ahol sokan megfordultak. Egy villanásnyira eszembe jutott, hogy a felnőttek többször arról beszélgettek, egyre kevésbé biztonságos a környék, megszaporodtak a besék felderítői. De elhessegettem a gondolatot. Ugyan, mitől kellene félnünk? Világos nappal van. Ráadásul senki sem látott fürkészt a környéken, csak valamiért feltételezték, hogy erre jártak. A felnőttek sokszor óvatosabbak voltak, mint kellett volna.

Akkoriban így gondoltam, legalábbis addig a napig.

A lovakat szabadon engedve hagytuk, hogy csillapítsák a szomjukat. Ittak és vidáman fújtattak, prüszköltek. Amikor elteltek, kiléptek a folyópartra, és annak dús füvén legeltek. Nem kellett attól tartanunk, hogy elmennek. Mi pedig mint a csík, fickándoztunk a vízben. Versenyt úsztunk, birkóztunk. Jól éreztük magunkat. Felnőtt nem volt a közelben, így nem szólhatott bele a játékunkba.

Később, amikor elfáradtunk, kifeküdtünk a partra, hogy megszárítkozzunk. Közeledett az este, szinte mindenki hasa korgott az éhségtől. Ekkor száraz fűből, fából tüzet raktunk és megsütöttük a magunkkal hozott húst. Úgy jóllaktunk, mint a duda. Elégedetten heverésztünk a friss fűben és a hőstetteinkkel hencegtünk. Amikor már senkinek nem volt mivel büszkélkednie, újra úszkáltunk a vízben.

Amikor újra elfáradtunk, kifeküdtünk a partra. Fáradtak voltunk, és újra éhesek. Így egyre gyakrabban nézelődtünk a szállásunk felé. Néhányan azt mondták, hogy elég volt a mai napból, üljünk fel a lovaink hátára és menjünk haza.

– Indulnunk kellene, esteledik! – mondta ki elsőnek Karacs.

– Elég volt, sötétedik, induljunk haza! – feleltem.

– Éhes is vagyok! Menjünk! – mondta Finta is.

Igaz, legtöbben másra vágytunk, bár még egyikünk se mondta ki hangosan. Szerettünk volna egy éjszakát a szülőktől távol, egyedül tölteni. Úgy, mint a legények, akik a gyepű környékén szoktak éjszakázni. Sajnos én is közéjük tartoztam, rég elfelejtettem a reggeli ígéretemet.

– Minek? Meleg az éjszaka! Maradjunk itt! – mondta ki elsőnek Agócs, a legmerészebb fiú közülünk.

– Igaza van, maradjunk! – helyeseltek többen.

– Engem nem érdekel, hogy milyen az éjszaka. Megyek, megígértem otthon, hogy nem maradok el sokáig – ismételte magát Karacs.

Nem akartam, hogy a többiek félősnek lássanak, meg amúgy is jó mókának tűnt az éjszakázás, így igaz, hogy hang nélkül, de a maradók pártjára álltam. Úgy döntöttünk, hogy maradunk, és ott alszunk a folyó partján. Elég nagyok vagyunk már ahhoz, hogy ne akarjunk mindig a család meleg jurtájába bújni, ha jön az este.

Ketten döntöttek úgy, hogy hazalovagolnak, ők szép lassan készülődtek, majd elindultak. Lehet, hogy azért nem siettek, hogy nekünk is legyen időnk újra átgondolni a dolgot és csatlakozzunk hozzájuk. Hatan maradtunk kint a folyó partján. Büszkén álltunk és néztünk utánuk. Nekünk van ahhoz bátorságunk, hogy ott töltsük az éjszakát. Az ellovaglókra néhányan gúnyos megjegyzést tettek.

– Na, mennek az anyámasszony katonái!

– Belőlük sem lesz valami nagy hős!

– Bújjatok anyátok mögé, majd ő megvéd benneteket mindentől!

– Haspókok! Mi kibírjuk vacsora nélkül is reggelig!

Ilyen és ehhez hasonló megjegyzéseket tettek a hazaindulókra. Én csöndben maradtam, mert valahol éreztem, hogy nem gyávaság miatt indultak haza, csak valószínűleg ők is megígérték a szüleiknek, hogy nem várják meg az éjszakát a folyó partján. Ahogy én is, de ők még emlékeznek rá.

Igaz, én sem felejtettem el, mégsem akartam menni. Közülünk Agócs könnyen beszélhetett. A szülei meghaltak, az apja testvérei meg elég szabadjára engedték. Rajta senki nem fogja számonkérni, hogy miért nem ment haza. Lehet, hogy észre sem veszik. Gyakran aludt kint a bátyjával a nyáj mellett.

Tudtuk, hogy otthon nem fogják jó szemmel nézni a döntésünket, bár büntetni már nem fognak bennünket. Kicsiként sem bántottak senkit. Anyáink szidalma, apáink szemrehányó tekintete meg csak megér annyit, hogy mindenki lássa, felnőttünk, ideje, hogy nagyként kezeljenek bennünket is.

A lovainkat eddig hagytuk legelészni, de most pányvára kötöttük őket. Ha éjszaka megriadnának valamitől, akkor reggel csak a hűlt helyüket találnánk, és szégyenszemre gyalog kulloghatnánk haza.

Oda lenne a nagy dicsőségünk.

A tüzet felélesztettük és jól megraktuk. Megbeszéltük, hogy ha valaki felébred, akkor dob rá néhány hasábot. Fázni nélküle se fáznánk, de tűz mellett aludni mégis olyan felnőttes dolog. Az meg,

hogy messzire látszik, senkit nem zavart közülünk.

Nemsokára valamennyien elaludtunk. Lehet, hogy nyugtalan voltam, mert éjszaka többször felébredtem. Lusta voltam a tűzre tenni, így az egyik ébredésemnél azt láttam, hogy már nem is parázslik. Hajnalban már fáztam is egy kicsit, mivel a tűz már nem melegített, így magamra húztam a takarómat. Hanyatt feküdtem és álmos szemmel figyeltem, hogyan oszlik a sötétség, és hogyan ébred a természet.

A szellő megsusogtatta a nádast, majd megszólaltak a békák, megmozdultak a szárcsák, a kacsák és a mindenféle madarak. Felébredt a reggel. Még fáradt voltam, nem akartam velük ébredni. Jó lett volna még aludni.

Már majdnem visszaaludtam, amikor meghallottam a kis lovam, Kócos horkantását. Akkor szokott így horkantani, ha valaki járt a közelben. Ember nem lehet, gondoltam, mert a gázló fentebb van annál a kis öbölnél, ahol játszottunk, és pihenni tértünk. Azért választottuk általában ezt a helyet, mert itt elbújhattunk a felnőttek szeme elől is. Ha nem embert, akkor lehet, hogy valami vadat érez a közelben.

Felültem, hogy körbenézzek. Körülöttem mindenki békésen aludt. Amikor nyújtózkodva újra a folyó felé néztem, árnyak mozdultak felém. Árnyak? Emberek! Kiáltani sem volt időm, az egyik már pár lépésre volt tőlem, egy hosszú tőrrel a kezében. Fel akartam ugrani, de elestem, mert a hűvös miatt előzőleg a lábamra tekertem a takarót. Az oldalamra estem, de szinte azonnal a hátamra fordultam. Ekkor már tudtam kiáltani:

– Vigyázzatok, ellenség!

Mást nem tudtam tenni, rémülten, kétségbeesetten vártam a szúrást. Már mellettem volt a támadóm, és felém szúrt a tőrével, amikor az egész teste megmerevedett, majd összecsuklott. Egy hatalmas vessző szúrta át a meztelen felsőtestét. Döbbenten láttam, hogy több vessző cikázott még át a levegőn és a másik három támadónk is holtan zuhant a földre.

Ekkor már mind az öt társam talpra ugrott és riadtan nézett körbe. Én is kikászálódtam a takarómból és felugrottam. Hátranéztem, és azt láttam, hogy az öreg Tevel bá lép ki néhány fiatal társával a mögöttünk lévő bokrosból. Ők azzal voltak megbízva, hogy figyeljék a törzs szállásterületének a határát, hogy idegen a tudtuk nélkül ne léphesse azt át. Egy-egy idősebb, tapasztaltabb harcos volt a parancsnok, és melléjük osztottak be néhány nem régen avatott harcost.

A mi nagy szerencsénkre jól őrködtek, és időben érkeztek ahhoz, hogy megmentsenek bennünket.

Közülük az egyik a halottakhoz lépett. Csizmás lábával meglökte az egyiket, majd köpött egyet.

– Jól gondoltuk, besenyők ólálkodnak a környéken!

– Várható volt, hogy felderítőket küldenek át. Nemsokára támadni is fognak. Készülhetünk a harcra – válaszolta Tevel bá.

– De milyen patkányok! Gyerekeket akartak ölni!

– Ugyan, Csoma. Amikor elindultak a túlpartról, nem tudhatták, hogy kik vannak a tűz körül. Itt meg már nem tehettek volna mást. Nem engedhették volna meg, hogy a gyerekek fellármázzák a környéket.

Most Tevel bá is körbenézett. Mi riadtan álltunk, és vártuk, hogy mit fog mondani. Egy nagyot pökött oldalra, majd úgy nézett ránk, hogy mi legszívesebben a föld alá süllyedtünk volna

szégyenünkben.

– Belőletek sem lesz semmi. Tudhatjátok, hogy éjszaka ez a hely már nem biztonságos. De ti itt éjszakáztok, ráadásul akkora tüzet raktok, hogy a vak is látja messziről. Nem tanultok ti semmit?

Vagy annyi eszetek van, mint egy ökörnek?

A többiek lehorgasztott fejjel álltak. Megértették, hogy milyen veszélyben voltunk, ha nem jönnek Tevel báék, akkor már mind halottak lennénk, vagy fogolyként a túlparton várnánk a sorsunkra.

Bennem viszont felhorgadt a dac. Azért az ökrökhöz csak ne hasonlítson bennünket. Ellentmondani mégsem mertem, de legalább megszólaltam.

– Hibáztunk, Tevel bá! Kérem, ne haragudjanak ránk. Köszönjük, hogy megmentettek minket. De ilyesmit akkor se kellene mondania. Hallottam már a tűznél, hogy mások is hibáztak régebben, mégis harcos lett belőlük.

– Ne szájalj! Nem tudsz te még semmit! Különben ne nekünk, hanem Karacs és Finta pajtásotoknak köszönjétek.

Ekkor értettem meg a gyermeki eszemmel, hogy miért vannak itt. Tőlük tudják, hogy kint maradtunk. Lehet, hogy nem is olyan nagy baj, hogy itt éjszakáztunk, kérdeztem magamtól, de sajnos később ki is mondtam.

– Akkor csak jó, hogy itt maradtunk, és nem futottunk haza, mint Karacsék! Nélkülünk soha nem jöttek volna erre. A besék meg már a szállásunkat nézegetnék.

– Hogy hívnak, te kölyök?

– Bene vagyok! – horgadt fel bennem az önérzet.

– Látom, te még ökör sem vagy, legfeljebb tinó! De ha még egyszer megszólalsz, úgy szájba váglak, hogy kiköpöd az összes fogadat!

Erre gyorsan összecsuktam a számat. Kikívánkozott volna belőlem még más is, de féltem, hogy tényleg szájon vág, és az nagyon nagy szégyen lenne. Soha senki nem felejtené el, hogy jártam. Nem szólaltam meg, de dacosan néztem rá. Ő egy darabig még dühösen nézett elsősorban rám, majd lemondóan legyintett.

– Gondolom, még ti néztétek le a Karacs meg a Finta gyerekeket, hogy gyávák. Több eszük és bátrabb szívük van, mint nektek hatótoknak összesen. Legszívesebben mindannyiótokon végigvágnék egy szíjjal, hogy megtanuljátok, a határvidék nem játék. De üljetek lóra és menjetek haza! Tűnjetek el a szemem elől, de nagyon gyorsan! Cserő fiam! Te menj velük, nehogy eltévedjenek.

Cserő mesélte el részletesen, hogyan kerültek ide. Tegnap este Karacs és Finta hazafelé tartva beleütközött Tevel bá csapatába. Ők továbblovagoltak volna a lassan leszálló sötétben, de megállították őket.

– Álljatok meg! Hol jártatok?

– A halászöbölnél voltunk fürdeni.

– Ki engedett oda benneteket?

– A szüleink.

– Odaengedtek benneteket, a halászöbölhöz?

– Hát, azt nem kérdeztük, csak a folyót mondtuk nekik. De az a legjobb hely! Ott nem zavar bennünket senki!

– Nem figyelitek ti a felnőttek beszélgetését? Na mindegy, siessetek haza!

Elindultak ellenkező irányba, amikor Tevel bának eszébe jutott valami.

– Álljatok csak meg! Gyertek vissza!

A két fiú engedelmesen visszafordult, és a parancsnok elé léptetett.

– Csak ketten voltatok ott?

– Nem. Hat barátunk ott maradt, úgy gondolják, hogy ott éjszakáznak.

– Hinnye, azt a fűzfán fütyülő sárga lábú madarát. Akkor ti gyújtottátok azt a nagy tüzet, amit már messziről látni lehet?

– Igen, húst sütöttünk.

– Figyelj rám, Karacs! Ahogy hazaértek keresd meg, Kömlőd bőt. Mondd el neki, hogy hat társad kint maradt a folyó partján, de ne aggódjanak értük, mert vigyázni fogunk rájuk. Érted?

– Igen.

– Na, akkor szedjétek a lábatokat.

Karacs a hátán érezte a tekintetét. A hangsúlyából megértette, hogy valami nagyon nem tetszik Tevel bának. Ugyan, mi lehet a baja? Holnap hazamennek a többiek is. Kapnak egy kis szidást, és legközelebb jobban odafigyelnek arra, hogy betartsák az ígéretüket. Nem döntöttek helyesen a pajtásai, de ettől még nem dől össze a világ.

A fiatal harcosok a parancsnokuk köré gyűltek. Ő egy darabig vakargatta a fejét. Nehezen jutott döntésre.

– Figyeljetek rám! Ti öten visszamentek az átkelőhöz. Sas lesz a parancsnok. Nem hiszem, hogy ott jönnének át a besék felderítői, de tartsátok nyitva a szemeteket. Ha gyanús mozgást láttok, akkor Sas fiam, futtass valakit a szállásra, figyelmeztessétek Kömlőd bőt a veszélyre. Ti meg öten, utánam.

Mindenki csendben tette a dolgát. Pár pillanat múlva elnyelte a csapatokat a sötétség, ha visszanéztek volna, akkor sem látták volna egymást. A halászöböl felé haladva újra lehetett látni a tűz fel-felvillanó fényét.

– Legalább annyi eszük lehetett volna, hogy eltakarják a tüzet! – morogta Tevel bá.

Már egészen közel jártak hozzánk, – de mi még nem hallhattuk meg őket –, amikor felemelte a kezét. Erre mindenki megállt.

– Figyeljetek rám! Itt a halászöböl felett a legkeskenyebb a folyó. A besék felderítői könnyen átússzák, ha akarják. A tűzre pedig biztosan kíváncsiak lesznek. Szeretnének nyelvet szerezni, aki jól

ismeri a környéket, és a szállások helyét. Ha jönnek, sokan nem lesznek. Három pontról figyeljük a tábort, és közbeavatkozunk, ha kell.

– Tevel bá! Nem veszélyes ez a gyerekekre?

– Nem veszélyesebb, mintha felébresztenénk és belezavarnánk őket a sötét éjszakába. Már bárhol itt lehetnek a besék fürkészei, Bere fiam.

Így úsztuk meg a veszélyes kalandunkat. Az úton hazafelé sokat gondolkodtam. Megértettem, hogy nagy hibát követtünk el. Bár gyermekfejjel furcsának tartottam, hogy hagytak minket ott aludni, kitéve a támadásnak. Jóval később értettem meg, hogy csaléteknek használtak minket.

Amikor ezt megértettem, a hideg is kirázott. Ha valami nem a terveik szerint alakul, akkor ott maradtunk volna holtan.

Megértettem mindenki igazát. A barátaimét, Tevel báét és a szüleimét. Anyám szidásánál jobban fájt apám szomorú tekintete. Hang nélkül közölte, hogy már bennem sem bízhat. Sajnos igaza volt, bár igyekeztem egy kicsit javítani a helyzetemen. Utólag büszke voltam magamra, hogy volt bennem annyi tisztesség, hogy a következő nap felkerestem Karacs és Finta barátomat. Megköszöntem nekik, hogy megmentették az életünket. Ők nagyon boldogok voltak, hogy legalább én nem tartom őket gyávának. Néhány társunk sajnos még mindig nem értette meg, hogy ők járták a helyes utat. Ha összefutottak, akkor fullánkos megjegyzéseket kaptak tőlük.

Néhány nap múlva találkoztam Tevel bával. A bő sátrába igyekezett. Láttam, hogy már többen megelőzték, és ő is oda siet, de gondoltam, csak nem harapja le a fejemet, ha egy pillanatra megállítom. Terveztem, hogy neki is megköszönöm, amit értünk tett. Óvatosan eléje sündörögtem.

– Ne haragudjon rám, Tevel bá. Köszönöm, hogy megmentették az életünket és sajnálom, hogy feleslegesen jártattam a számat.

Meglepetten nézett rám. Lehet, hogy azért, mert volt annyi merszem, hogy feltartsam. De szerencsére megbocsájtott.

– Nem haragszom, Bene fiam. Látom, csak megjött az eszed. Lehet, hogy belőled mégis lesz valaki. De tanuld meg, hogy amit megígérsz, azt tartsd is be! Ha felnősz, csak így lehetsz megbízható harcos. Kelekótya szélkakasokra nincs szükség, ők csak bajt okoznak. De ne haragudj, nem érek rá beszélgetni, vár Kömlőd bő.

Ő volt az utolsó, aki belépett. Nem zavarta, hogy vártak rá. Többször mondta, hogy túl öreg ő már ahhoz, hogy másokhoz igazítsa az életét. A többiek már régóta ott eszegettek, iszogattak, csak rá vártak.

Amikor megjött, a bő egy intéssel kiküldte a nőket a jurtából. Ilyenkor még a felesége sem maradhatott bent. Szerinte komoly dolgokat csak sokat próbált férfiakkal lehet megbeszélni. Bár ennek némileg ellentmond, hogy az egész szállás tudta, hogy ha ketten maradtak, akkor Gyöngy mindig elmondta a véleményét. Kömlőd meg hallgatott is rá. Bár ezt biztosan nem ismerné el senki előtt. Amikor csak a férfiak maradtak bent, akkor szólalt meg a nemzetség feje.

– Tegnap futár érkezett a vajdánktól. Nem hozott túl jó híreket. A besék nagyon nem férnek a bőrükben. Új legelőket akarnak szerezni maguknak. Mi vagyunk hozzájuk a legközelebb, így a miénkre fáj a foguk. Bármikor kitörhet a háború, bár az is lehet, hogy évekig csak csipkedjük egymást. A ti szemetek, fületek is nyitva van, hogy látjátok, mit várhatunk, mire készüljünk?

Sokáig csak megfontoltan iszogatták a kumiszt. Senki nem akart elsőnek szólni, elhamarkodottam

véleményt mondani. Az egyik nagycsalád feje, Tömörd szólalt meg elsőnek:

– Mi van a kazárokkal? Rájuk számíthatunk?

– Igen! Tartani fogják a szövetséget! Ők is számíthattak ránk mindig! – válaszolta Kömlőd.

– Számíthatunk rájuk, számíthatnak ránk! Ugyan! Sokáig már nem tartható ez az alárendelt viszony. A legjobb fiataljainkat elviszik, sokan soha nem térnek vissza! Vagy meghalnak, vagy ott alapítanak családot. Kimondom, bő, ha megharagszol is. Terhes már nekünk ez a barátság! – szólt közbe egy másik nagycsalád feje.

– Igazad van, Sámágy! De ez nem a mi dolgunk! Abban kell döntenünk, hogy mi mit tegyünk.

Hogyan készüljünk a várható háborúra?

A csend újra nagy lett. Szívesebben beszéltek volna az egész nemzetséget foglalkoztató kérdésekről, de megértették, hogy ez nem az ő dolguk. Nekik az itteni feladatokról kell dönteniük. A többi a vajdák dolga.

– Igazad van, Kömlőd, az nem a mi dolgunk, de jó lenne, ha beszélnétek róla, ha összegyűltök Levedi úrnál. Tudnunk kell, hogy mi lesz velünk, ha nem bírunk a besékkel! – támogatta meg Tevel Sámágy és a többiek véleményét.