A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

John Lukacs: The Duel: 10 May – 31 July 1940: The Eighty-Day Struggle Between Churchill and Hitler

Ticknor and Fields, New York, 1991

Nyolcadik kiadás

Copyright © 1990 by John Lukacs

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Mészáros Klára, 1993, 1995, 1998, 2003, 2009, 2018, 2026

Borítófotó © David Savill/Getty Images

Minden jog fenntartva

Tartalom

Első fejezet
A nyolcvannapos viadal

Második fejezet
Az első véletlen

Harmadik fejezet
A csúszós lejtő

Negyedik fejezet
Egyedül?

Ötödik fejezet
Nagy remények

Hatodik fejezet
A második véletlen

Hetedik fejezet
Ötven év után

Epilógus

Bibliográfiai esszé

Hitler és Magyarország

Churchill és Magyarország

Jegyzetek

Első fejezet A NYOLCVANNAPOS VIADAL

Abban az évben korán volt húsvét. Ez korai pünkösdöt is jelentett. Pünkösdvasárnap 1940-ben május 12-ére esett. Európa-szerte kétnapos ünnepet tartottak.

Május 10-én, pénteken Nyugat-Európa fölött derült volt az éjszaka. Az égbolton szikrázó csillagok szép tavaszi napot jósoltak. Az új nap első órájában a Hannovert Hamburggal összekötő sínpálya hosszú, egyenes szakaszán, Hagenow állomása előtt simán fékezett, majd megállt a váltókon egy vonat. A nem mindennapi szerelvény tíz, rendkívül hosszú, sötétzöld vagonját két nagy gőzmozdony húzta. Adolf Hitler különvonata volt. Neki és kíséretének készültek a különlegesen masszív, sötét és fényes vasúti kocsik a legjobb minőségű német acélból. A Vezér különvonata az „Amerika” fedőnevet viselte.

Nyugat-európai idő szerint néhány perccel éjfél után a vonat könnyen és zajtalanul irányt változtatott. Odabent talán észre sem vették, mikor indult el újból és másfelé. Az imént még észak felé kattogott. Utasai akkor sem tudták, hová; az útirányból következtettek csupán Hamburgra. A legtöbben úgy vélték, hogy a Führer Norvégiába látogat, hiszen csapatai az elmúlt három hétben meghódították az ország nagy részét. Egyik titkárnőjének tett is homályos célzást ilyesmire. Most, berlini idő szerint hajnali négy órakor (Németországban ugyanis a háború kezdetén hatvan perccel előbbre igazították az órákat) a tekintélyes szerelvény teljes gőzzel robogott nyugat felé.

Négy óra múlva sziszegve megállt. Bent, a vastag páncéllemez és faburkolat mögött, a hálókocsikban szokásos, fojtott, motoszkáló neszezéssel már ébredeztek az utasok. Felhúzták a redőnyt az ablakon. Állomásépületet láttak, amelyről hiányzott a helységnév. Egyetlen tábla sem maradhatott sehol. Mindenfelé csak a német Wehrmacht sárga jelzései virítottak. Végül megtudták, hogy Euskirchenben vannak, a Bonn és Aachen között, a belga határ közelében fekvő német városkában. Innen már autók vitték tovább a társaságot Rodert falucskába, és onnan föl a Münstereifelre, ahol barakktábor várta az érkezőket. Huszonhárom napig itt lesz a spártai főhadiszállás. Legtöbbjük szívesen emlékszik majd vissza erre az erdei tisztásra, ahol a fákon számtalan madár csicsergett, csivitelt naphosszat. Fedőneve: „Felsennest”, azaz: Sziklafészek.

A „főnök” (vezérkara többnyire így emlegette Hitlert) friss volt, elszánt és ideges. Szokatlanul korán jelent meg közöttük. Rendszerint késő éjszakáig ébren volt. Mire felkelt és felöltözött, általában elmúlt tizenegy óra. Most intésére sietve körülvették; alig várták, hogy megtudják végre, mit akar mondani a Führer. „Uraim – kezdte –, az offenzíva a nyugati hatalmak ellen megindult.” A távolból már hallatszott is a tüzérségi tűz tompa robaja. Erdő, madárdal és ágyúszó: ezen a nagyszerű hajnalon csupa öröm volt az élet.

Adolf Hitler elindult pályafutásának legnagyobb kalandjára. Még ő maga sem sejthette, mekkora sebességgel száguld nemsokára. Még negyven nap sem kell hozzá, hogy ő legyen az úr Európában, vagy talán a világ nagyobbik felén. Az Északi-foktól a Pireneusokig az új német zászló leng majd. Seregei meghódítják Nyugat-Európát, kevesebb emberi és anyagi áldozat árán, mint amennyit a német császári hadsereg szenvedett az első világháborúban azért, hogy ugyanennyi idő alatt néhány mérfölddel túljusson valamelyik lövészárkon.

Mindez főként azoknak a katonai döntéseknek lesz köszönhető, amelyeket ő, Hitler hozott. Húsz éve, amikor elhatározta, hogy politikai pályára lép, az emberek legyintettek: hogy lehetne ez a műveletlen dilettáns egy fontos német politikai párt vezére? Rájuk cáfolt: bebizonyította, hogy mestere a német nemzeti politikának; és győzött. Azután, amikor már Németország kancellárja volt, az emberek megint csak alábecsülték. Mit tudhat diplomáciáról és Európáról ez a provinciális gondolkodású demagóg? Másodszor is rájuk cáfolt: nagyszerű államférfinak bizonyult; hat év leforgása alatt nagyobbá tette Németországot, mint Bismarck valaha is, és háború nélkül elérte, amit akart. Az emberek most azt mondták: háború? Ugyan miféle háború? Hiszen Németországot megfosztották hadiflottájától, gyarmataitól, nyersanyagforrásaitól és minden szükséges feltételtől, amelynek a császári Németország 1914-ben még birtokában volt! Harmadszor is rájuk cáfolt. 1940 májusában kidolgozta a nyugati hadjárat stratégiáját. Az ő terve volt, hogy törjenek át az Ardenneken, vezessék félre a szövetségeseket, és egyenest a La Manche-t vegyék célba. Lángeszű terv volt.

Napóleon mondta egyszer, hogy a háború és a prostitúció olyan szakma, amelyben a műkedvelők gyakran többet érnek, mint a hivatásosak.

Hitler lehetett műkedvelő a hadvezetés tudományában, de birtokában volt a hivatásosak nagy tehetségének: ismerte az emberi természetet, és felismerte ellenfeleinek gyengeségeit. Ennyivel már elég sokra vihette.

Igen sokra. Hamarosan elsöpri Franciaországot, és a briteket kiszorítja a kontinensről. Akkor majd ő szabja meg a békefeltételeket, és a britek kénytelenek lesznek elfogadni.

Azon a napfényes, madárcsicsergéstől hangos május 10-én csaknem bizonyosan tudta, hogy így lesz. Csaknem, de nem egészen. Ezért volt ideges. Aggódott, vajon a fő hadseregcsoport teljesíteni tudja-e a hadműveleti tervet; az időjárás is aggasztotta. Számított rá, hogy beletelik néhány napba, mire minden eldől, és befutnak a hírek a „Sichelschnitt” tervről, a Sarlóvágásról, amely egyetlen suhintással leszeli Franciaország északi csücskét, és Belgiumban csapdába ejti a francia és a brit seregeket. Akárhogyan is: ezen a napon a jelek szerint minden jól alakult. Mire eljött a későn leszálló májusi este, a Führer és törzse kicsomagolt, és otthonosan elhelyezkedett a sziklafészekben. Még egy rövid megbeszélésre találkoztak a kis térképszobában, azután Hitler szokatlanul korán (igaz, szokatlanul korán is kelt) visszavonult. Ribbentrop külügyminiszter vezérkari összekötője, Walther Hewel még behozta a Vezér számára összegyűjtött külföldi híreket, a többi között arról, hogy a Csatornán túl aznaptól Winston Churchill Nagy-Britannia miniszterelnöke.

Kora este lehetett. Nem áll rendelkezésünkre semmiféle beszámoló arról, hogy miképpen fogadta Hitler a hírt, mit mondott, vagy mit gondolhatott. Többé-kevésbé bizonyosak lehetünk abban, hogy Hitlert nem érte meglepetés. Egyszer régebben meg is jegyezte, hogy ha egy szép napon Chamberlain netán menne, akkor a britek Churchillnek is adnak esélyt, hogy próbát tegyen. De csak egyet, többet nemigen. Tudta, hogy Churchill elkeseredett ellensége. Ezért és még több okból is lenézte Churchillt.

Hiba volt. Veszélyes dolog, ha az ember lebecsüli elszánt ellenfelét. Nem tudjuk, mint vélekedett Hitler a legújabb londoni hírekről, amikor május 10-én nyugovóra tért. Feltehetően nem sejtette, hogy a hadseregek és népek most elindított nyugat-európai nagy háborúján túl és annak felszíne alatt meg kell vívnia párviadalát Churchill-lel.

✶

Két ember aligha állhatott volna távolabb egymástól, mint Winston Churchill Adolf Hitlertől. Május 10-én sem egyformán töltötték a napot.

Külső megjelenésükben sem volt semmi hasonlóság. Hitler azon a reggelen is egyszerű egyenruhájában ment be a barakkjába. Már régebben bejelentette, hogy mindaddig ilyet hord, amíg a háború tart. Churchill selyempizsamát viselt, derékban hanyagul megkötött, tarka köntöst, és meztelen lábára nemezpapucsot húzott. Abban csoszogott szuszogva ide-oda. Hitler keveset evett reggelire, Churchill nekilátott nagy tányér szalonnás rántottájának, s utána rágyújtott az első szivarra.

Reggel fél hatkor, ugyanabban az órában, talán ugyanabban a percben, amikor Hitler az erdei tisztáson legszűkebb vezérkarát tájékoztatta, Churchill lakásában, a londoni admiralitás épületének legfelső emeletén, megszólalt az éjjeliszekrényen a telefon. A németek megtámadták Hollandiát. Az első pillanatban nem volt világos, mit is tartalmaz a hír: csak Hollandiát? Vagy megkezdődött a németek nagy támadása Nyugat-Európa ellen? Alig egy óra múlva világossá vált minden. Nemcsak Hollandiát támadják, hanem Belgiumot is; és francia repülőtereket bombáznak. A hajnali derengés már felolvadt a májusi reggel ragyogásában. Sápadt kék fény mosdatta tisztára az óriásira duzzadt, füstös várost.

London akkor, 1940-ben, még a világ legnagyobb városa volt; több lakossal, mint New York, Moszkva, Berlin vagy Tokió. Az emberek többségének életét még nem zavarta meg a háború. Nem mintha a brit lakosság tétlen szemlélője lett volna csupán a nemsokára kezdődő viadalnak. Ahogyan a német nép sem. Hitler és Churchill egyaránt számított is népére. Csakhogy különbözőképpen. Hitler nyeregben volt; Churchill nem – vagy legalábbis még nem. De a nyergek sem hasonlítottak egymáshoz; sem a hátaslovak. A német nép erős volt, fegyelmezett, engedelmes, és többnyire tartózkodott attól, hogy a nyilvánvalóan hasznos engedelmesség követelte erőfeszítéseken túl is használja az eszét. A britek jelleme és tapasztalatai is mások voltak. Ott a politikai – ha ugyan nem társadalmi – demokrácia, a parlamentáris kormányzás kiszolgáltatta a vezetőket a nép hangulatának. Ráadásul a politikai vezetés bonyolult feltételek mellett, közvetett módszerekkel regisztrálhatta csupán a mindenkori közhangulatot.

Az angol nem intellektuális fajta. Nem szeret határozni, és nem szívesen másítja meg elhatározását addig, amíg a szeme elé tárt, kérlelhetetlen bizonyítékok rá nem kényszerítik. „Majd ha odaérünk, átmegyünk a hídon” – alig ismerünk ennél tipikusabb angol közmondást. 1940. május 10-én sokan, a választott parlamenti képviselőik is, úgy vélték, hogy most hídhoz érkeztek. Furcsa módon ennek semmi köze sem volt a nap riasztó híréhez, hogy a németek nyugat-európai inváziójával komolyra fordult a háború. Országosan kikristályosodott az a felfogás, hogy Chamberlaint le kell váltani a kormány éléről.

Egyéb tekintetben ez a reggel sem különbözött a többitől. A külvárosok barna és vörös téglaházai, a Mayfair kapuin a csillogó rézveretek, az emeletes piros buszok, a földalatti szén- és plüss-szaga, a pünkösd két napjára tervezett kertészkedés és sportolás, mindez szilárd, ismerős és látszólag változhatatlan maradt. A háború csakugyan komolyra fordult, de még egyetlen német bombázó sem jelent meg Anglia fölött.

Azon a napon a Westminsterben mégis átmentek a közmondásos hídon. Sokan és sokszor óráról órára elmesélték már annak a napnak minden mozzanatát. Történészek és résztvevők, életrajzok és emlékiratok szerzői, köztük maga Churchill is (aki, ha nem szándékosan is, elvétett egy dátumot: az egyik döntő értekezlet valójában egy nappal előbb zajlott le). Rendhagyó nap volt ez, és nemcsak Churchillnek, hanem kétszáz mérfölddel keletebbre ellenfelének is. Akárcsak Hitler, Churchill is a későn kelők közé tartozott. (Míg azonban Hitlert délelőtt tizenegyig nem illett zavarni, Churchill ébredés után átolvasta iratait, és alkalomadtán az ágyból vagy a fürdőkádból osztogatta utasításait.) Most jóval hét óra előtt reggelizett. Meghallgatta a háború híreit. Készülődött, hogy a derült, hűvös reggelen az admiralitás épületéből a háborús kabinet rendkívüli ülésére induljon.

Előző délután óta tudta, hogy hídhoz érkeztek, hogy át fognak menni a hídon, és ő lesz Nagy-Britannia miniszterelnöke. Ezt fiának is megmondta, még az este, telefonon. Indulás előtt magántitkára jött föl rohanva: telefon, megint a fia. Röviden beszéltek: „Nem is tudom. Most csak az a fontos, hogy győzzünk, más semmi.” Ez nem a nyilvánosságnak szólt. Minden okunk megvan arra, hogy elhiggyük, így is gondolta. Meghökkentő, hogy Churchill viselkedésében azon a napon nyoma sem volt a diadalnak, pedig ő léphetett elsőnek a hídra.

Ekkor megint közbejött valami. Chamberlain meggondolta magát. Előző nap még azt mondta Churchillnek és Halifaxnek, hogy le kell mondania. Most ismét ragaszkodott a hatalomhoz. Amikor a kabinet összeült, és özönlöttek a háborús hírek, Chamberlain kijelentette, úgy véli, hogy maradnia kell, míg el nem dől a Belgiumban most kezdődő nagy csata sorsa. Churchill nem beszélt. A délelőtt folyamán Chamberlaintől elpártolt néhány kegyeltje. Egy dologban mindenki egyetértett: nemzeti kormányt kell alakítani, munkáspárti miniszterek részvételével. A Munkáspárt országos végrehajtó bizottsága rendes évi konferenciáját tartotta egy másodosztályú bournemouthi szálloda szobáiban és alagsorában. Többen is hangoztatták, hogy Chamberlain kormányában nem vállalnak szolgálatot, de végleges döntés még nem született. Fél tizenkettőkor ismét összeült a háborús kabinet. Német ejtőernyősök már elfoglalták Rotterdam repülőterét. A holland udvar és a kormány menekült. Churchill szóba hozott néhány technikai részletet, egyébként közömbösnek mutatkozott. Fél ötkor újabb kabinetülés kezdődött. A Csatorna túlsó partján, a távolban a dráma tűzfénye izzott; az ülés, mint a legtöbb kabinet- vagy bizottsági ülés, elhúzódott. Azért valamennyien tudták, hogy – ha számszerűen elenyésző kisebbségben vannak is az alsóházban – minden a munkáspárti politikusok döntésétől függ. Öt óra tájban telefonáltak. Chamberlain miniszterelnöksége alatt nem kívánnak részt venni a nemzeti kormányban. Churchill hallgatott. Chamberlain még most sem ejtette ki Churchill nevét. Végre, a nap utolsó kabinetülésén Chamberlain fáradtan bejelentette, hogy lemond.

Azután a Buckingham-palotába hajtatott, hogy tájékoztassa a királyt, aki ilyenkor már túl volt a délutáni teáján. VI. György szomorúan fogadta a hírt. Megbízott Chamberlainben; Churchill felől bizonytalan volt; azt remélte, Halifax lesz az utód. Egy óra múlva Churchill hajtatott a palotába. A király a „legkegyesebben” fogadta, angol szokás szerint úgy, mintha ennek a percnek semmi jelentősége sem volna. Minden ünnepélyességet mellőzve ugratta Churchillt, aki kedélyes könnyedséggel válaszolt. A király nevetett, és azt mondta: „Szeretném, ha ön alakítana kormányt.” Churchill azt válaszolta, hogy vállalja. Azután megemlített néhány részletkérdést.

London ekkor már az alkonyat kékes fényében fürdött. A Buckingham-palotától az admiralitásig rövid és egyenes az út. Churchill mellett az autóban csak testőre, W. H. Thompson felügyelő ült a vezető háta mögött. Churchill hosszú percekig hallgatott. Azután megjegyezte, hogy Thompson nyilván tudja, miért kérették őt a palotába. Thompson tudta; gratulált Churchillnek, és hozzátette: „Bárcsak jobb időkben jutott volna önnek ez a pozíció, mert most óriási feladat hárul önre.” Churchill, Hitlerrel ellentétben, sohasem titkolta érzelmeit. Előfordult, hogy könnyek szöktek szemébe. Most is. Thompsonhoz fordult: „Isten a tudója, mekkora. Remélem, még nem késő. De nagyon félek, hogy talán mégis. Akkor is el kell követnünk mindent, ami erőnktől telik.” Összeszorította ajkát, kikászálódott a kocsiból, és elszánt arccal elindult fölfelé az admiralitás épületének lépcsőjén.

A hidat már maga mögött hagyta. A hosszúra nyúlt nap után (amely még megszokott, frissítő délutáni szunyókálásától is megfosztotta) túláradó energiával vetette bele magát a részletekbe. Leveleket írt, a többi között igen lovagiasat Chamberlainnek. Később, már évekkel a háború után, amikor leírta annak a napnak az eseményeit, néhány dologra talán nem emlékezett hajszálpontosan. „…Amikor hajnali három óra körül lefeküdtem, mélységes megkönnyebbülést éreztem. Végül olyan megbízatást, olyan hatáskört kaptam, amelynek birtokában az egész hadszíntérre érvényes utasításokat adhatok. Úgy éreztem, mintha kéz a kézben haladnék a sorssal, s mintha egész elmúlt életem csak felkészülés lett volna erre az órára, erre a próbatételre.”

A bekezdést egyetlen furcsa, komor, odavetett mondattal zárja: „A tények többet érnek, mint az álmok.” Talán azt akarta tudatni olvasóival, hogy áldásos, nyugodt, álomtalan álomba merült.

Ez a hajnali három óra május 11-e, szombat hajnala volt. Hitler akkor már mélyen aludt. Korábban kezdte a napot, mint Churchill, de Churchillnek később ért véget a nap. Akár valamilyen előjelet is kereshetnénk ebben. Ám az előjelek többnyire csak visszapillantva válnak láthatóvá.

✶

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 505 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libertinus – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License