Carl Jonas Love Almqvist

LEHET!

három kisregény

fordította

Annus Ildikó

Murányi Eszter

Carl Jonas Love Almqvist: Fria fantasier, hvilka, betraktade såsom ett helt, af herr Hugo Löwenstjerna stundom kallades Törnrosens bok, stundom En irrande hind. Jaktslottet; Araminta May eller Ett besök i Grönhamns Prostgård. Brefvexling; Det går an. En tafla ur livet.

Hungarian translation © Annus Ildikó, Murányi Eszter, 2024

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2024

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Pálfi Anna

A szöveget gondozta Kővári Bettina

A borító Einar Nerman grafikájának felhasználásával készült

Carl Jonas Love Almqvist az 1860-as években

Szabad képzelgések, melyeket egészként szemlélve Hugo Löwenstjerna úr olykor a Csipkerózsa könyve, olykor A tévelygő ünő néven nevez.

A Vadászkastély

(1832)

Annus Ildikó fordítása

Első könyv

Ide kell jönnie – neki, igen, neki!

Az ifjú Henrik, egyik vállán fekete, szőrös vadásztarisznyájával, a másik hóna alatt a puskájával, vidáman menetelt felfelé a dombon, és egy dalt énekelgetett, amely Hadriana kisasszony néhány múltbéli kalandjáról szólt, de amely – valószínűleg azért, mert Henrik nem emlékezett tökéletesen a dal minden refrénjére – sok oda nem illő kiegészítést és megjegyzést is tartalmazott, hol a csizmájára, amelyet az eső csúnyán megtépázott, hol a nyúlra, amelyért reményei szerint sok dicséretet fog majd bezsebelni az apjától. Bár nemesember fia volt, és korunk ifjú embere, Henrik mégsem törődött sokat a dalokkal. Időről időre ránézett új puskájának csövére, amely minden tárgy közül, amelyet egy hónap alatt kapott, a legnagyobb szépséget kölcsönözte neki. Ahogy felért a dombos erdő tetejére, az út bal oldalán hirtelen megpillantott egy leányt, aki görnyedten, ám igazán nem kellemetlen látványt nyújtva, málnát szedett az egyik kisebb málnabokorról. A Vadász egyetlen ugrással az utat és a bokrokat elválasztó árok túloldalán termett; a leány felrezzent a zajra, mert azt hitte, hogy egy vadállat ólálkodik a közelében – de Henrik csak annyit kért tőle, hogy a markát rakja tele málnával. A leány engedelmeskedett, amit a fiú egy gyors csókkal köszönt meg, aztán dalát folytatva visszatért az útra, miközben sötétbarna paripájára gondolt: majd este megparancsolja Niklasnak, hogy alaposabban csutakolja le, mint egyébként szokása. A leány is folytatta a munkáját, a málnabokor után kellemes és szemrevaló áfonyabokor felé közelített, és közben egy egyszerű kis dallamot dúdolt, amely üde hangon csengett a sűrű erdőben.

Miután Henrik meg a nyúl egy darabon eljutottak már az úton, az erdő kezdett kettéválni, és a táj kitárult. A gyors eső után most ismét kisütött a nap, a leveleken esőcseppek gyöngyöztek. A gyalogösvényen itt-ott több víztócsa is akadt, melyekbe Henrik meggondolatlanul belelépett, s ennek bizony a nadrágja látta kárát – igencsak bepiszkolódott. Nem sokkal később az erdő végére ért, az út hosszú lejtőn ereszkedett lefelé, majd egy nyílt tér tárult fel előtte. Nem völgy volt ez, bár alacsonyan feküdt, és e gyönyörű táj nagy részét egy tó foglalta el, melyet szigetek tarkítottak. A tó túloldalán egy erdős hegyvonulat emelkedett; éppolyan, amilyenből Henrik is érkezett. Bár a nap már kissé alacsonyan feküdt, még mindig mosolyogva uralta a vidéket; a háttérben lévő erdő fölött pedig különös alakú, világosszürke felhő húzódott, benne néhány sötétvörös csíkkal. A középen lévő tó szigetecskéi többnyire olyan aprók voltak, hogy abból a magasságból, ahol Henrik sétált, inkább a szikrázó vizet lehetett látni körülöttük. A szigeteket nem fák borították, hanem dús, világoszöld fű, amely olyan vidáman csillogott, mint amilyen az eső után általában lenni szokott. Csak a parton állt két-három-négy éger, mely többnyire egyenesen tartotta magát, de akadt azért néhány olyan is, mely megadóan a víz felszíne fölé hajolt. Ezek a szigetek legelők voltak, és sok marhacsorda kóborolt a parton, fehér bárányok hevertek a fűzfák tövében. A középső és legnagyobb e szigetecskék közül azonban egy sziklából állt, bár nem volt túl magas: a szikla körül a föld és az elhalt növényzet fokozatosan szelíd és alacsony parttá sokasodott, amelyet a túlsó végen nádas és ringó sás vett körül. Ezen a szigetecskén épült a Kastély, amelyet a környező birtokok ura, Henrik apja lakott, ki igencsak kedvelte a jó italt és az erdei sültet.

A szárazföld és a szigeten álló kastély között egy rövid, két ívből álló kőhíd vezetett. Amikor Henrik gyors léptekkel átkelt rajta, gyakran hódolt annak az – egyébként igen felesleges – szokásának, hogy meg-meglökte a híd korlátjait. E korlátokat Hugo Löwenstjerna úr esküvőjének napján rakták fel, tehát már huszonnégy évesek voltak, és nem álltak ellen semmilyen erőszaknak. A fiatalember nem volt oly heves, hogy bármit is összetört volna a hídon, ám a korlát színe már nem volt zöld, mint egykoron, és a festék több helyen is lepattogzott.

– Ó, kedves sügérek, tőlem békében lehettek! – kiáltotta félhangosan a szép Henrik, amikor lehajolt a híd fölé, és a tiszta vízben több, a napsütéstől aranyszínű halfarkat látott megcsillanni, sőt még azt is kitalálta, milyen halakhoz tartoznak a farkak. Egész családja szokatlan megvetéssel sújtotta a halételeket: a halászt pedig csak azért alkalmazták, hogy a szolgákat ellássa ennivalóval. Henrik hamarosan lesétált a hídról, és a kastély szomszédságába ért.

– Nézzed csak, ott van az én sudár húgom, Aurora – folytatta Henrik magában félhangosan, kissé gúnyos mosollyal –, esküszöm, hogy csakis azért áll az ajtóban, hogy megszidjon engem, mert azt képzeli, hogy a szidalom jól illik egy leányhoz. Mintha olyan gyorsan haza lehetne érni hárommocsárnyi távolságból, miután egy farkas morgása ígéretes zsákmányhoz csábította sűrű bozóton és ingoványon keresztül – ó, nézzed csak, milyen savanyú képet vág! Fogadjunk, hogy tönkrement a hímzőkerete, és hogy Dávid király egészen csapnivalóan sikerült, amint azt már mondtam is neki korábban!

Ahelyett, hogy húga kedvére tett volna, aki türelmetlenül integetett felé, Henrik inkább mind lassabbra vette a lépteit, hogy legalább annyi öröme lehessen, hogy a leányt bosszantja, és olyan kimérten és töprengve közeledett a kastélyhoz, mint aki sohasem járt még ott, és most, hogy a büszke, gyönyörű épület látványa egészen rabul ejti, mindent a legnagyobb figyelemmel kell szemlélnie.

A kastély fehér, jól karbantartott, nemes stílusú épület volt, s inkább hosszú, mint magas. A tó egyik szigetén állt, s távolról nézve egy, a tiszta, hűsítő hullámok között békésen pihenő hattyúhoz hasonlított: de olyan volt, mint valami büszke, gőgös szépség, ki magányban s magának él; mert az egész környéken nem volt semmi látnivaló, csak hosszú, sötét fenyőerdők húzódtak a tó partján, melyek komor sorát időközönként vidám, világoszöld nyírfák törték meg, a távolabbi végeken pedig felhők és fák vad, kék, meghatározhatatlan elegye olvadt össze azzal a mérhetetlen hatalommal, amelyet az ember égboltnak nevez.

Hogy a tizenhét éves Aurora és a húszéves vidám vadász között hogyan köttetett meg a béke, nem tudni. Miután a kapu becsukódott az ifjú mögött, és mindketten a hallban voltak, a zaj itt is folytatódott; de hogy ez a haragnak vagy annak a tüzes szóváltásnak volt betudható, amely az egészséges testű és lelkű testvérek között szinte kötelező, nem tudni. Emellett a hall olyan nagy és pompás volt, amilyet egy ilyen kastély megérdemel; magasságban két emeletet is elfoglalt, legfölül pedig egy igen széles boltozatban végződött, így ha odalent az ajtónál a legkisebb zaj is támadt, annak ereje ekkora térben szükségszerűen megsokszorozódott. A palota halljában a kőlépcsők körkörös ívben, két oldalon haladtak felfelé, és amikor felértek a második emeletre, egy megtermett csarnokban folytak össze, amely alulról nézve erkélyhez vagy lelátóhoz hasonlított, és négy nagy oszlop vállán nyugodott. Ezt a teret, ahová a két oldalsó lépcső vezetett, egy három láb magas, aranyozott gombokkal és egyéb díszekkel ellátott vasrács vett körül, s ha ezen belül állt az ember, nem kellett tartania attól, hogy a mélybe szédül. Ezt a helyet nyáron szobaként lehetett használni, amely hűs levegője miatt igen kellemes volt, ráadásul különösen alkalmas volt zenélésre, mivel a nagy, boltíves, visszhangos hall közepén helyezkedett el. Most éppen az ifjú Frans úr állt ott klarinétjával, és néhány rögtönzött, de nem kevésbé szép dallamot fújt, amelyre két, a boltozat körül repkedő kanári felelt. E pillanatban Aurora jött fel a lépcsőn.

– Papa még mindig nagyon mérges? – kérdezte.

– Komor – felelte Frans –, tíz perccel múlt este hat. De ha jól ismerem Henriket, olyan jól csinálja a dolgát, hogy mindenki türelmetlenségét csak annál nagyobb örömbe fordítja. Mit gondolsz, mit fog mesélni nekünk ma este?

– Senki sem gondolkodik ezen oly kevéssé, mint ő maga. Éppen azzal van elfoglalva, hogy végére járjon egy habzó sörrel teli korsónak, aminél állítólag nem létezhet semmi fontosabb, ha az ember éppen az erdőből tért vissza. De azt tudom, hogy amikor én voltam soron, már két nappal előtte kigondoltam, mit fogok mesélni.

– Jól van, menj csak be, Aurora, és mondd meg mindenkinek, hogy egy bíborszárnyú tündér hamarosan meglepi és megörvendezteti őket.

A leány örömteli gondolatokba merülve haladt el Frans mellett, és kinyitotta a hatalmas ajtót. Odabent volt a szalon, ahol az egész család összegyűlt.

– Minden rendben van, papa – mondta vidám, de alázatos bólintással –, Henrik bátyám hazahozott egy nyulat, igazán remek példányt; és hamarosan itt lesz ő maga is.

Nem telt el sok idő, és olyan hangos zaj hallatszott a lépcső felől, amit csakis Henrik csaphatott – neki ugyanis vasveretes vadászcsizmája volt, és semminemű tiszteletet nem mutatott a csend iránt.

– Így van, ő az, és nem más, ezt bárki hallhatja – mondta az udvari főkamarás, aki eltökélte, hogy mérges fizimiskát ölt, de szája körül mégis mosolyra gyűltek a vonások: azért is, mert a harag oka jobbára elmúlt, de még inkább a jó nyúl miatt, amelyet a lánya ígért neki.

E pillanatban feltárult az ajtó, és belépett rajta Henrik, az erdő fia.

– No, te fürge, de kissé lassú legény – szólalt meg apja, Hugo –, tudod, hogy hat óra a szokásos időnk?

– Nos, ifjú uram – folytatta aztán –, nem úgy nézel ki, mint aki ma este Ovidius vagy Ariosto alakját ölthetné fel előttünk; a gúnyádat bizony lecserélhetted volna, hogy mást ne mondjak, mert ezek bizony nem a tiszta ruhák sorát gyarapítják.

Henrik félresöpörte a fürtöket a homlokáról, a társaságra nézett, és igencsak ünnepélyes hangon ekképp fogott bele:

– Kedves apám, nagybátyám, összes egybegyűlt testvéreim, egyéb rokonaim és barátaim! Szutykos vagyok. De legalább a természet frissessége csöpög belőlem. Ma este nem Ariosto vagyok, hanem Osszián, vagy még inkább az ifjú Hidallán. Az erdőből jöttem, a pusztára érve megcsókoltam egy lányt, és ide átöltözés nélkül léptem be, mert ilyen vagyok testben és lélekben: és mert nem akartam tovább hivatásomat elhanyagolni, elvégre ma este az én kötelességem elmesélni nektek egy történetet. Nos, látom, hogy mindnyájatok szemében parázslik a vágy, annyira várjátok már, ugyan mit is fogtok tőlem hallani. Látom, hogy a kék bársonypárna már a szónoki széken pihen. De én inkább a zöldre festett zsámolyra ülnék, oda a szék lábához, mert ennél magasabbra igazán nem török.

Leült, és minden előkészület nélkül belefogott az üldözött, gyöngéd és boldogtalan Jacquelina történetébe, kinek állhatatos erénye és hosszú, hullámos haja volt, amelyet mindig kibontva hordott.

Henrik hangja mély volt, tüzes, heves, áradó. Mindenki lélegzet-visszafojtva hallgatta őt. Frans, a fivére, lent ült Aurora mellett, és az egész történet alatt ő volt a legboldogabb. Az öreg Hugo Hamilcar hol felfelé nézett, hol oldalra hajtotta a fejét, ahogy a téma kívánta, és pillantása gyakran megpihent mesélő fián. Andreas, a nagybácsi nagyot sóhajtott, amiért a kegyetlen férfiak annyi szenvedést okoztak Jacquelinának.

A történet rövid volt, és hamar véget ért.

Bár Henrik tisztán és nem minden ügyesség nélkül beszélt, tudni kell, hogy ezzel nem volt egyedül, s még csak nem is ő volt e művészet legjelesebb képviselője a családban. Frans – vagy, ahogy apja, Hugo szívesebben nevezte, Franciscus – bővelkedett történetekben, egészen más hangnemben beszélt, mint Henrik, és rendszerint, amikor ő volt soron, szinte áhítatos és magasztos hangulatba, a lélek belső, szabad szépségébe ringatta a hallgatóságot. Pedig még csak tizenkilenc esztendős volt. A tizennyolc éves Ulrika Sofia, a nagybácsi, Andreas lánya viszont a maga szörnyű, borzalmas, már-már iszonyatos meséivel, amelyekben a rohanó vizek mellett álló barlangok, sötét, titokzatos völgyek tettek nagy hatást a hallgatóságra: ősszel, a szalon kandallójának pislákoló tüze mellett minden jelenlévő arca elsápadt, ahogyan őt hallgatta. Szinte fellélegeztek, amikor Hugo lánya, Celia Aurora kisasszony került sorra, aki kedélyesebb hangot ütött meg. Eleonora néni is a való életből vette elbeszéléseit; ő olyan hölgy volt, aki igazán nem szeretett alámerülni a pokol bugyraiba: őneki félig igaz, félig megszépített anekdotái voltak, amelyek végén minden boldogtalan hős végül rátalált a boldogságra.

Magától értetődik, hogy Hugo, aki az egész mesélés kezdeményezője volt, maga is szorgosan mesélt történeteket. Ennek az idős úrnak, mint mindenkinek, megvoltak a maga bogarai; de az egyik legjobb az a mód volt, ahogyan az életét élte. Azt tehetett, amit akart, hiszen meglehetősen gazdag volt, és a Löwenstjerna-birtok uralma alá nemcsak az egész környező erdőterület tartozott, ami miatt a büszke Vadászkastély néven nevezte otthonát, hanem az erdő túloldalán mintegy harminc, jó nyílt földdel rendelkező, nemesi jellegű falu is. Több okból kifolyólag otthon élt a kastélyában, és ritkán látogatott el a nagyvilágba. Közeledett a hatvanadik életévéhez, ám ez nem volt olyannyira sok, hogy szomorúságba essen a becsület azon szürete okán, „melyet a gazdag ember kaszája a nagyvilág mezején arathat”.{1} Feleségét néhány évvel ezelőtt veszítette el egy olyan szerencsétlen eset következtében, amely a kastély egyik szobájának különös, romantikus fényt kölcsönzött. Ennek hatására Hugo egyszerre nem talált már örömet az udvari életben, amelyben egykor ragyogó feleségével vett részt, és annál inkább ragaszkodott ahhoz a magányos otthonhoz, melynek falai közt asszonya felettébb különös módon hagyta el ezt az árnyékvilágot. Maga Hugo sem volt jelleménél fogva teljesen alkalmas az udvari életre. De ami talán legfőbb oka volt annak, hogy ebben a kastélyban visszavonultan, családjával töltötte idejét, az volt, hogy életének őszén visszatért ahhoz a kedvteléshez, amely annak tavaszán a legtisztább és legmélyebb örömet jelentette számára. Ifjúkorában Hugo úr kiváló és lelkes rajongója volt a könyveknek és az olvasásnak, különösen a történelmi tárgyú könyveknek. Fejében ott volt a legtöbb művelt nyelv, meg annyi régiség, amennyivel gyakran még professzoroknál sem találkozik az ember. Szerette továbbá a művelődést, a zenét, a festményeket; de mindenekelőtt történeteket a régi és az új világból, s mindezt tűzzel; e tűz némileg csillapodott akkor, amikor ifjúkorában az állam szolgálatába szegődött, de annál erősebben tért vissza, amikor immár otthon, a karosszékben ült tündérkastélyában.

Híres és bírált elvei közé tartozott, hogy nem engedte, hogy gyermekei közül bárki is megismerkedjen a „világszövettel”, mielőtt betöltötte volna a huszonegy év hat hónapot. Hogy ennyire hangsúlyozta a pontos számot, az minden bizonnyal ostobaság volt; ám azoknak, akik őszinteségének és jóságának elismerése mellett mégiscsak különcnek kiáltották ki, nem szabadott volna elfelejteniük, hogy mindenkinek vannak bizonyos gyengeségei, vagy még inkább ostobaságai, márpedig Hugo úr a régiségek mellett felettébb szerette a számtant. Mi rossz volt ebben? A kastélyban mindent előre meghatározott időben végeztek, kivéve az étkezést, amelyet a húsételek porhanyósságától függően lehetett hosszabbítani vagy rövidíteni, és ez az idő minden tevékenység esetében más és más volt. Hugo úr kizárta a számtant mindabból, amit a képzelet világába sorolt, és ez utóbbihoz számította az egészséges rokonok társaságában elköltött vidám étkezést; ilyenkor hagyta, hadd csilingeljenek a poharak, és eszébe jutott mindaz a meghittség és öröm, amely felemeli a szívet, és a mennyország sejtelmével ajándékozza meg az embert, és amely tehát nem más, mint a barátok közötti szüntelen, jó hangulatú társalgás. Hugo így határozta meg a mennyországot; és a mennyország sejtelmét képzeletnek nevezte. Ezért számára az étkezés képzelet volt, és hosszát tekintve mentes a számtan szigorától. De hogy visszatérjünk a huszonegy évhez és hat hónaphoz, amely alatt egyik gyermekének sem volt szabad elhagynia a Vadászkastélyt és a külvilágba lépnie; e számot azért így határozta meg, mert ő maga is éppen ennyi idős volt, amikor először vette hóna alá a kalapját, hogy elinduljon az udvarba, és ugyanazon a napon zárta be kedves könyvét, a Wilkina sagát, és az ugyancsak hőn szeretett Ezeregyéjszakát, hogy aztán harminc esztendeig egyiket se nyissa ki. Amikor később először látta a szépséget, aki idővel hűséges szerelme, „porhüvelyének társtulajdonosa” lett, csodálkozva állapította meg, hogy a lány éppen aznap töltötte be a huszonegyedik életévét és hatodik hónapját. Erre való tekintettel Hugo Hamilcar úr úgy döntött, hogy hat gyermekét otthon, a kastélyában neveli fel pontosan eddig a korig, és nevelésük egyik legfontosabb részének a Mesét és a Történelmet tartotta. Az előbbinek lelkesítenie és gyönyörködtetnie, az utóbbinak pedig vezetnie és felvilágosítania kellett – ecsetelte félhangosan, miközben sötétvörös bársonypapucsában lépkedett, és folytatta egész tervének felvázolását. Az eredmény az lett, hogy amilyen biztosan reggel felkelt és este lenyugodott a nap, az egész család minden este hat órakor összegyűlt, amikor, ameddig csak kedvük tartotta (mert ez is a képzeletre volt bízva), vagy egy mesét, vagy egy igaz történetet meséltek. Az ifjúság hamarosan a legboldogabb örömmel vetette bele magát e tevékenységbe. Hugo úgy vélte, hogy mindez hozzájárul a nevelésükhöz. A fiatalok ügyesedtek is a mesélésben, a szép iránti szeretetben; ha ez a felébredt szeretet a jövőben üdvözültté teszi őket, vagy elülteti bennük a vágyat valami nem létező… Valami elérhetetlen után… Azt majd a jövő megmondja. Viszont amit az öregember nem árult el terve ismertetése közben, az talán a legerősebb mozgatóerő volt mind közül. A saját öröme volt ez. Örömmel látta azt a lángot is, amely az egész család szemében felragyogott, amikor az óra elütötte a hatot. Így feküdt ez a Vadászkastély magányosan a természetben, de a képzelet révén bizonyos értelemben ott rejtezett falain belül az egész világ maga.

Egy tényt nem szabad figyelmen kívül hagyni. Hugo Löwenstjerna öccse, Andreas sok igazságtalanságot volt kénytelen elszenvedni, és megízlelte az élet keserűségét. Komor jellemét az embergyűlöletig sötétítették azon veszekedések, melyeket áruló barátjával folytatott, s amelyek azzal végződtek, hogy megfosztották őt jó hírnevétől – Andreas menekülni kényszerült, hogy ilyen módon védje meg magát egy veszélyes vádtól. Hugo távoli birtokára vitte őt, ellenségei pedig azt hitték, külföldön éli életét. Ez újabb ok volt arra, hogy Hugo, testvére védelmében, hosszú ideig megszakítás nélkül e vidéki birtokon maradjon. Az a melankólia, amely Andreas temperamentumát jellemezte, a család többi tagjánál nem volt ennyire észrevehető, bár valamilyen mértékben mindegyikükben jelen volt, és gyakran keveredett iróniával és könnyedebb elemekkel. Andreas egészsége volt a leggyengébb, ezért az évszaknak megfelelően több-kevesebb gyógyszert szedett, és bizonyos, hogy amikor lefeküdt, mindig bevett a Tinctura thebaicából.

Jakob, a komornyik, aki valamivel idősebb volt gazdájánál, Hugo udvari főkamarásnál, egy este a tisztes, sárga selyem hálóköpenyt a gazdája vállára terítette, közölte, hogy a toronyóra hatot ütött, majd hozzátette, hogy Ulrika Sofia kisasszony, aki aznap este volt soron a mesélésben, nem érzi jól magát, s ezért ágyában fekszik.

– Vagyis ma este nem kapunk mesét – mondta Hugo.

– Sajnos úgy tűnik – felelte Jakob.

– Szomorú, hogy éppen ma gyengélkedik – folytatta Hugo.

– Valóban az – felelte Jakob.

– Teljesen levetkőzött?

– Nem tudom, mennyire vetkőzött le.

– De takaró alatt fekszik?

– Ott bizony.

– Akkor nem tud kijönni a szalonba?

– Sajnos nem.

– Micsoda ostoba dolog.

– Én is éppúgy bánkódom, mint a méltóságos úr; mert a kandalló mellett, ahol a székemben ültem, én is annyira élveztem a történeteket, mint bármelyik úriember, bár nem vagyok tanult. De ha valaki helyettesítené Sofia kisasszonyt?

– De ez nem helyes, ma este neki kell mesélnie.

– Ez az esemény máskor is megtörténhet, főkamarás úr. Ha itt volna az az ember, az a Richard, azt hiszem, semmi baj nem lenne. Ő bizony az egész világot képes elmesélni elejétől a végéig, és olyan jó egészségnek örvend, hogy sohasem beteg, tehát bármikor el tudna hozzánk jönni.

– Mit mondasz? – kiáltott fel Hugo úr. – Az egész világot, az elejétől a végéig?

– Úgy hiszem, igen – felelte Jakob.

Most következett a magyarázat Richard személyével kapcsolatban, ami nem volt könnyű vagy rövid, mert Jakob ügyetlen volt a válaszadásban, és ostoba az érvelésben, így a kérdezősködés nehézkes volt, és a kérdések félbeszakadtak. Egy nagyvilági üzletember, vagy valaki, akinek nem volt olyan érzéke a művészethez és a történelemhez, mint Hugo Hamilcar Löwenstjerna úrnak, nem tudakozódott volna ilyen érdeklődéssel egy mesemondó után; sőt nem is értette volna, hogyan lehet az egész ügynek bármifajta jelentőséget tulajdonítani. Hugo azonban mindent más megvilágításban látott. Sokszor, miközben ő maga vagy rokonai meséltek, magában arra gondolt, mennyivel csodálatosabb lenne a „Vadászkastély meseszövete”, ha az a szétszórt, egymáshoz nem kapcsolódó történetek helyett egyetlen egészet alkotna, amelynek részei egymástól függetlenek ugyan, de mégis egymásban és egymáson keresztül élnek. Jakob komornyik minden bizonnyal elhamarkodott kijelentésére, miszerint az az ember az egész világot elejétől a végéig el tudná mesélni, Hugo történelemkedvelő lelkében hirtelen ötlet támadt; nem kevesebb jutott eszébe, mint Firdauszí e nagy műve, amely egyetlen kolosszális műben, a Királyok könyvében felölelte Perzsia egész sorsát, ragyogó hőseit és szerencsétlenségeit. Mi lehetne pompásabb, mint saját kastélyának szépséges mennyei nyugalmában nem kevéssé mélyenszántó, leleményes és boldog rokonok körében valami efféle mesét hallani? Sőt, valami még annál is sokkal többet, mert hiszen az egész világ több, mint Perzsia. Jakob tehát bizony pácban volt, amikor felelnie kellett, honnan tudhatta vagy sejthette, hogy az ismeretlen Richardnak ilyen végtelen képességei vannak. Talán az a kijelentés, hogy elmesélni az egész világot elejétől a végéig nem volt több egy hangzatos kijelentésnél, s csupán annyit kívánt mondani vele, hogy sok történetet ismer. De Jakob, bármennyire is töredékesek voltak az információi, mégsem vonta vissza, amit mondott. Ő maga is hallotta Furumót távoli falvakban, mondta, és sokan mások is hallották.

– Akkor ez az ember ismeri valamelyik fiamat? – kérdezte Hugo úr, aki, ha kiderül, hogy így áll a helyzet, jobb információkat akart tőlük szerezni.

– Nem tudom, de aligha hiszem – felelte Jakob –, mert biztos vagyok benne, hogy ebben az esetben Richard Furumo már régen a körünkben lenne.

Több kérdés és válasz után Hugónak sikerült kikövetkeztetnie, hogy a szóban forgó személy az északi erdő túlsó oldalán él, egy kis, praktikusan megépített és szép tanyán, amelynek ő maga a tulajdonosa és a gondozója. Richard apja és nagyapja könyvtáros volt Hugo úr kastélyában az apja idejében, és a saját ifjúkorában, amelyet Hugo egy másik, innen messze fekvő családi birtokon töltött. A Vadászkastélyban meglehetősen gazdag és értékes könyvállomány állt rendelkezésre régi és új témájú könyvekből. A legenda szerint a fiú, Richard, amíg apja, a könyvtáros élt, olyan lelkesen olvasott, hogy nem akadt párja se közel, se távol, sőt egyetlen könyvet sem hagyott volna olvasatlanul a kastélyban. De aztán valami történhetett, mert egyik napról a másikra mindennemű könyvet sutba vágott, és kinyilvánította, milyen mély ellenszenvvel és mélyen gyökerező megvetéssel viseltetik a tanulmányok iránt. Idővel megmutatkozott, hogy e változás nem csupán múló betegség volt, hanem inkább egyfajta rögzült egészségi állapottá vált. El lehet képzelni, milyen bánatot okozott ez apjának, a könyvtárosnak, aki szeretett fiában nemcsak utódot látott a kastélyban, hanem talán még többet is. De az ifjúság ritkán engedi, hogy az öregek uralkodjanak rajta, így minden hiábavaló volt; és amikor a könyvtáros meghalt (valamivel azelőtt, hogy Hugo beköltözött volna a kastélyba), Richard a maga ura lett. Ekkor állítólag nyakába vette a világot, és gyalogosan, csak úgy, minden nélkül sokfelé utazott, útjai során pedig sokféle emberrel került kapcsolatba, nemesebb és elegánsabb népekkel is, amiképpen korábban a könyvekkel. Azt is mondják, hogy munkával és ügyességgel kereste a pénzét, vagy, ahogy mások hitték, a háború szolgálatában. A szóbeszédek ellentmondásosak és furcsák voltak – mert nem érthető, hogy egy gyalogosan vándorló ember, ki ritkán látható elegáns öltözetben, hogyan ismerkedhet meg oly bensőségesen sokféle emberrel, hogy az emberi jellem jó ismerőjének lehessen tekinteni; és hogyan kereshet pénzt munkával, miközben többfelé vándorol, az sem világos –, de az biztos, hogy hazatérve vásárolt magának egy kis szép kúriát, ahol most is lakik, és teljes egyetértésben él szomszédaival. Bár állítólag nem volt könyv a házában, és nem is kívánta, hogy legyen, mégsem volt olyan nehéz őt jó és becsületes társaságban történetmesélésre csábítani. Ez bizony nem jelenthetett mást, gondolta Hugo, mint hogy szereti a tanulmányokat, és ez a jellembéli ellentmondás, gondolta, minden bizonnyal Furumo egyik legbocsánatosabb következetlensége.

– Meggyőződésem – mondta Jakob –, sőt teljesen bizonyos vagyok benne, hogy Richard Furumo istenfélő ember. Sokan mondják, hogy Richard nem mond túl szépeket a mi Urunkról, de úrral és szolgával egyaránt barátságos, és szívesen ad alamizsnát: mindenki a maga lelkiismeretének megfelelően istenfélő.

Ez volt az a körülmény, amely Hugo figyelmét leginkább felkeltette. Saját és családja valamennyi tagjának határozott jellemvonása volt, hogy rendíthetetlen, szívből jövő és őszinte hittel képviselte Isten ügyét e földön, bár mindenki kissé másképpen. Elmondható tehát, hogy Hugo úr családja jámbor életet élt; bár lehetséges, hogy e jámborság nem volt teljesen szokványos és mindennapi. Volt benne némi költői szellem, és ha dogmák alkották is, ezek mégsem száműzték az életörömöt. Hogy Hugo nézetei milyen fokú szigorúságot mutattak, nem tudni: de ezekben a kérdésekben ünnepélyes komolysággal szokta mondani, hogy ő a maga lelkiismerete szerint istenfélő. Kifejezését most Jakob használta Richard Furumo istenfélő voltára, és ez különös hatással volt Hugóra: mert Furumo tanulás iránti gyűlölete már-már indoknak látszott arra, hogy a kastély ura elítélje őt; de mivel az idegen, e gyűlölet ellenére, a mesék barátjának bizonyult, Hugo meglepődött – és hogy Richard lehet istenfélő, bár talán más értelemben, mint a közvélemény és maga Hugo, azt igazán nem tartotta lehetetlennek. Leginkább azon csodálkozott, hogy nem ismerte már régről ezt az érdekes lényt; de Hugo korábbi életének nagy részét más, innen távol eső helyeken töltötte, így a könyvtárost, tehát az apát, valamint annak fiát, Richardot soha nem ismerte. Most, amikor a komornyik rövid szünetet tartott elbeszélésében, Hugo úr lelkesen felkiáltott:

– Ide kell jönnie – neki, igen, neki!

A vizsgálatok még sokáig tarthattak volna, ha nem lép be hirtelen Frans az ajtón, éppen akkor, amikor apja Jakobbal való eszmecseréje közben éppen egy övet erősített a selyem hálóköpeny derekára, nehogy annak szárnya az élénk mozdulatoktól lobogni kezdjen. Fransnak kérése volt, amelyet a következőképpen fogalmazott meg. Miután bejelentették Ulrika Sofia kisasszony lázát, amely bár meggátolta abban, hogy ma este csatlakozzék hozzájuk, mindannyiuk reményei szerint azért mégsem bizonyul veszélyesnek, Frans azt kérte, hogy ezúttal „ő maga meríthessen a bíbor forrásból vizet helyette”. Hugo úr barátságos, elismerő mosollyal ajándékozta meg fiát, hogy Aganippére tett utalással fejezte ki mondanivalóját, amelyből a költő üdvös ének- és beszédkészségét meríti; bár a görögök sehol sem mondják, hogy apollóni forrásuk bíborszínű lett volna. De Hugo úr termében tartózkodva Frans gyakran adott elbeszéléseinek olyan színezetet, amely illett azok hangulatához.

– Egy különös téma indított meg ma engem – folytatta a fiatalember –, de nem akarom előre megmondani, mi volna az. – A kastély urának kíváncsiságát ez igencsak felcsigázta; és bár szándékában állt, hogy Fransot különösen Richardról és a vele kapcsolatos terveiről tájékoztassa, az egész ügyet hamarosan elfelejtette.

– Gyere, gyere, azt hiszem, már várnak! – mondta, és kisietett a szobájából. – A kastély gyönyörűen feldíszített termében már ott várt az egész család, és Aurora Celia kisasszony egy nagy kézimunkakeret fölé hajolva ült, hogy kidolgozza a nagy Világszövet egyik jelenetét: az úgynevezett Élet és Sors kompozícióját, amelyben a Vadászkastély lakóinak értelmezése szerint a szerencsétlenség maga a szövés láncfonalát, a szerencse pedig a vetülékfonalát képezte. A jelenetet a héber kalandor király, Dávid ifjúkori életéből vették (gyakori téma ez a gyermekeknek szóló történetekben), és minden pompásan sikerült, kivéve magát Dávidot, aki Aurora Celia kisasszony néhány rokonának véleménye szerint túl nagy lett, holott a Szentírás szerint kicsi kellett volna hogy legyen. Aurora ezért elhatározta, hogy kifűzi a munkából a már bevarrt szálakat, amelyek Dávid király lábát formázták, mert a vállakhoz és a fejhez nem akart hozzányúlni: egy olyan emberen, aki Szochónál és Aszekánál diadalmaskodott, ezek a test hosszához képest bizony igenis lehettek kolosszálisak. Aurora úgy érezte, hogy képes dolgozni a szövésén, miközben figyelmesen és hűségesen hallgatja az esti elbeszélést.

Frans a boldogok székének kék párnáján ült – az aranyozott, alacsony háttámlájú ülőalkalmatosságon, amelyet kizárólag az esti elbeszélő számára állítottak oda és rendeztek el, és amely a nevét a scienza gaiáról kapta, a költészetre utalva. Most azonban lehajtott fejjel ült, s bronzbarna fürtjei közül néhány a homlokára hullott, anélkül azonban, hogy arcát teljesen eltakarta volna; s így jól látszott, hogy két tiszta, nagy könnycsepp jelent meg, s gördült le az arcán.

Elbeszélése elején egy bevezető képet adott, amelyben néhány ciprusokkal benőtt liget kellemességét ecsetelte, és azt, hogy a távoli szél miként vonul át rajta ünnepélyes méltósággal, a fák csúcsa körül körözve, hogy azok félig a földre hajoltak, mintha bókoltak volna.

Mindenki tudta, hogy Frans az a fajta elbeszélő, aki nemcsak azt a valóságot ünnepli, amely az embert a földön körülveszi, hanem úgy is festi meg, mint olyan lényt, akiben több belső létező vagy létfajta rejlik, amelynek szintén van saját, önálló valósága. Mindenki azt várta tehát, hogy a fiatalember hamarosan bámulatos gazdagságú belső életet mutat meg abban a suttogó és kanyargó ligetben: a levágott fűből mindjárt nimfák homloka emelkedik ki, a ciprusok törzséből valami új Clorinda lép elő, hogy egy Rinaldo könyörtelen kardja ontsa vérét.

A szónok zenei hangja azonban nem ebbe az irányba vezette beszélyének tárgyát: hirtelen mély, szinte borzalmas tónusba süllyedt. A hallgatóság lelkét bizonyos érthetetlen döbbenet fogta el, amely azonban hamarosan ünnepélyes szépségbe olvadt, ahogy a szónok szelíd képekkel vezette képzeletüket a korábbi komorságból egy paradicsomi rétre. Frans most lassan, némán felemelte a fejét; olyan volt ez, mintha szünetet tartott volna a történetben. Aztán újra beszélni kezdett, oly halkan, mégis tisztán, hogy a hangja alig volt hallható, de hallottak mindent mégis. Mennyire megdöbbent mindenki, amikor a leírásban a kastély azon szobáját ismerték fel, amelyben Hugo felesége, Henrik, Frans és Aurora anyja váratlan és szörnyű módon lelte halálát, mégpedig azután, hogy megszagolt egy idegen földről érkezett növényt, amely kuriózumként érkezett a kastélyba, anélkül hogy bárki is tudta volna, hogy az illata mérgező.

A fiú, aki ezen az esti fantáziálásban anyjának halálában is égi szépségét ünnepelte, leírta a háromablakos szobát, meg a kilátást onnan: a kastélyt körülvevő tavat és szigeteket. Nem felejtette el lefesteni előttük a díszes és nehéz, de pompás, sötétsárga selyemdrapériákat, amelyek hosszú ráncokban takarták az ablakfélfát, és eltakarták a terem falainak nagy részét. Megfestette a pompásan díszített robusztus kanapét is, amely a szoba legsötétebb sarkában állt, és javarészben bíborvörös bársonnyal volt bevonva, amely úgy sötétlett, hogy már-már feketének tűnt olyankor, amikor alig érte nappali fény a szobát…

Maga Isabella Ulrika asszony… (Frans áhítatos, s félelmében szinte kapkodó vonásokkal festette le fiatal anyja külsejét) egyenes, inkább kissé magas, arca nem kövér, de telt, és oly enyhe pír fedte, amelyet csakis a szigorú és helyes életmódból fakadó egészség ad. Megemlítette, hogy hétköznapokon tetőtől talpig szürke, vörös szegélyű női köpenyben vagy ruhában járkált, ami ünnepélyes külsőt kölcsönzött neki, különösen séta közben; lépte méltóságteljes, de gyors is volt, úgyhogy köpenye gyakran meglebbent, így láthatóvá vált a koromfekete, fényes bélés. Egyszerre lépések hallatszanak (folytatta halkan Frans) – lépések hallatszanak a Vadászkastélyhoz vezető hídon – kopogtatás a kapun – kedvesen és félelem nélkül nyitja ki azt a kapuért felelős szolgálólány – idegen ruhás küldönc érkezik: bal karján fehér porcelánváza pihen – benne a halál virága; közeledik – felmegy a kastély lépcsőjén. A díszemelet első szobájának tölgyfa ajtói kitárulnak – örvendve érkezik a sudár Hugo, és átveszi az ajándékot a küldönc karjáról, biccent, és kéri, hogy adja át köszönetét az uraságnak, aki ezt küldte. Milyen szép, milyen művészi volt a fehér váza! A drága vendéget, a virágot ünnepélyes, féltő kézzel (nehogy eltörjön valami) helyezték el a jól ismert szoba középső ablakában, a vörös kanapéval díszített előszobában. Nincs magával ragadóbb látvány, mint ami ebből az ablakból tárul a szemlélő elé; messze ellátni innen a tükröződő víz fölött, amelyben a hold fürdik, el a partok fölött, az erdők mentén a kékeszöld horizontig, ahol véget ért a táj.

– Itt kell állnia távolból érkezett vendégünknek – mondta a boldogtalan Hugo lovag az imént érkezett virágvázára utalva, mire eszébe jutott az Ynsa-szigeti kardról szóló dal. Kiment, miután megöntözte a zsenge növényt. Nem érdemelte meg a virág nevet: én, Frans akkor az első gyerekek között voltam, aki megpillantotta ezt a ritka, idegen valamit; csak sötétzöld, húsos levelei voltak, és egyetlen bimbó; de én és az összes testvér szorgalmasan öntöztük szerencsétlenségünk rózsáját. – Itt a beszélő ismét lehajtotta a fejét, a hangja szörnyű, fokozatosan elhalkuló tónusra váltott. Aztán szünet kadenciával.

A hallgatóság felől most egyetlen hang sem hallatszott.

Az ifjú most, hogy befejezte történetét, felállt, és sugárzó arccal többször körbesétálta a termet. Egy idő után megállt az egybegyűltek közepén, és miután kérdőn ránézett egymás után mindannyiukra, felemelte a hangját.

– Nem – mondta –, nem, egyikünk sem értette meg a szépségét vagy a birodalmának, a föld alatti birodalmának az erejét. De akkor bizony már megértettük, amikor megismertük egy magas, kiváló, szigorú és bölcs asszony, az anyám sorsát. – Az egész teremben senki sem válaszolt Frans e szavaira. De ettől nem zavartatva magát egy pillanat múlva a következőképpen folytatta elbeszélését.

– „Ez a külföldi ajándék – mondta Izabella asszony egy nappal később –, ez az ajándék valójában nekem érkezett, újra látnom kell hát.” De meglepetten torpant meg az ablaktól háromlépésnyire: egy lila csík látszott a bimbón, amely eddig még nem nyílt ki. Istenem, előrement – az egyik hatalmas sötétzöld levél mögött felfedezte, ami eddig rejtve volt: hogy az egész virág kibomlott már. Isabella elámult ennek elragadó szépségén, amely felülmúlta mindazt, amit az emberek eddig bármilyen virágról hallottak vagy láttak. Nem tudta egyenesen tartani magas alakját, leereszkedett hát, hogy közelebbről is szemügyre vegye ezt a csodálatos délibábot – milyen illat árad a virágból? …édeni volt a pára, ám anyám nem hátrált meg. Lélegzete remegett, beszívta a növény páráját, s arcának rózsái azonnal elszálltak; mi pedig odasiettünk, hogy felfogjuk alélt testét – teljesen fehér volt az arca, akár egy mennyei felhő –, lehunyt szeme mögött mosoly rejtezett. Halál és gyönyör uralkodott halántékán.

Rémülten és szomorúan néztem ki az ablakon. A nap fénye reszkető fátyolként terült el szemem előtt a csendes és nyugodt öblök felett.

Így szólt hát Franciscus története. Hugo és a többiek persze lelkesedést és meghatottságot éreztek, hiszen oly témáról volt szó, mely szívüknek egyszerre volt szomorú és kedves. A nemes és jó Hugo még felesége életében nevezte őt porhüvelye társtulajdonosának, és ezzel kifejezte azt a véleményt, amely a legtöbb igaz keresztény felfogásában közös, nevezetesen azt, hogy az embert lélekkel rendelkezőnek tartja. Ők az embert igazi lényegében léleknek képzelik, amely csak kölcsönbe adja magát a porhüvelynek, vagy földi természetében vesz részt, hogy szükséges szervekkel rendelkezhessék bolygónkon való utazása során, egy számára kedves ember társaságában, akit a szív és a tisztelet választott társául.

Hugónak, aki annyi könyvet olvasott, talán más elképzelései voltak a lélekről vagy az ember belső létmódjáról, mint a nagyközönségnek; de derűs jelleme, a kellemes és a földi jólét iránti vonzódása miatt nem sokat gondolkodott általában a lélekről, annak formáiról, életmódjáról, működési köréről és effélékről. Sokszor kételkedett abban, hogy a szó általános értelmezése szerinti lelkek egyáltalán léteznek. De akadt egy eset, amikor ellenállás nélkül hajlott ebbe az irányba. Ez az ő felejthetetlen Izabellájának a halál és az örökkévalóság utáni sorsának kérdésében volt. Egyre inkább elmerült a költő Frans által ébresztett gondolatokban, miszerint asszonya olyan lény volt, akit tökéletes derűvel és értelemmel ragadott meg a szépség leírhatatlan ereje, megadta magát neki, és áldozatként mindenki számára váratlanul feloldódott benne.

Az az egyszerű botanikai ok, hogy a növény titkos mérget hordozott magában, amely finom gőzben elpárolgott, és megölte azt, aki közelről és mélyen belé szagolt, nem kerülte el Frans figyelmét, és sem ő, sem Hugo nem tagadta ezt mint a nagyságos asszony szerencsétlenségének valódi külső okozóját: de ennek az ifjúnak a szemléletében volt valami, ami egyfajta nagy, belső igazságot látott benne, és éppúgy meg volt győződve e belső igazság valóságáról és igazságáról, mint a külső botanikai igazságról.

Az öregember felállt, megcsókolta fiát, Fransot, és szolárisz költőjének nevezte, ellentétben Henrikkel, akit szublunárisnak (a hold alattinak, avagy földinek) nevezett. Hugo nem gondolta, hogy családjában akadna esetleg alvilági költő, kivéve talán Ulrika kisasszonyt.

Második könyv

Meg akarsz gyilkolni? Le akarsz itt taszítani engem?

A fentiekből látható, hogy az úr milyen módon töltötte az estéit. Olyan természettel áldotta meg őt az ég, hogy áldottnak érezte magát, amiért a művészet birodalmában élhet, és minden hiányosságot, mely ifjú költőinek elbeszéléseiben mutatkozott, akár nézeteikben, akár elbeszélőerejükben, hallgatóinak szeretete és önnön képzelőereje bőséggel pótolta. De azért ne gondolja az olvasó, hogy a kastélyban csak ennyi történt.

Hugo művelt ember volt, aki ugyanakkor a pénzére is gondolt, de nem azért, hogy azt gyarapítsa, hanem hogy jövedelmét rendben tartsa, hogy jól élhessen, és szegényekkel osztozhasson. Szorgalmasan dolgoztatta szolgáit hét közben, és kiküldte rokonait, hogy megnézzék, miként szorgoskodnak az emberek az erdőkben, bányákban, mezőkön és réteken. Nem mintha nem hitt volna intézőinek, de fiainak azért jobban.

Egy hideg reggelen, az év későbbi szakaszában Frans lóra ült, egy másikra pedig Julianus. Együtt akartak ellátogatni egy távoli vízműhöz, járatlan ösvényeken, úgyhogy ők maguk is ennek megfelelően, kevéssé elegáns ruhában voltak öltözve, a lovak nyeregszíja és nyerge pedig fekete bőrből volt, mindenféle díszítés nélkül. Már messzire jutottak egy kietlen vidéken: a fenyőágak élesen és kíméletlenül csapdosták arcukat, oly módon, ahogyan az a svéd ifjak kedvére való. A két barát és a rokon Nerike egy romantikus táján utazott, amely Löwenstjerna úr birtokához tartozott. Mivel korunkban oly nagyon buzdítanak mindenkit, hogy új földeket hódítson meg terményei számára, az ember azt várta volna, hogy ezt a környéket is jobban használják a szelíd mezőgazdaságra; legalábbis lehettek volna belőlük tisztességes legelők, mosolygós virágos rétek. De Hugo úr sohasem növelte a szántóföldjeit; jobban tetszett neki a habzó vízesés mellett dübörgő vaskalapácsok hangja, mint az egyhangú cséplésé.

Frans és Julianus gyakran lehajtották a fejüket a lovak nyakára, hogy elkerüljék a csapdosó ágakat, ám sokáig lovagoltak anélkül, hogy akár egyetlen szót is szóltak volna egymáshoz. Mindketten nagy barátai voltak a madárdalnak, és most valóban ilyesmit hallottak a távolból. Egy nem erős, de mégis hallható szellő – inkább az a mély, monoton, friss, de egyszersmind rémisztő susogás, amely ősz tájékán az erdőket áthatja –, ilyen alaptónus uralkodott az egész vad vidéken. A hang időnként elcsendesült, lassanként elhalkult, hallani alig lehetett. Aztán az erdei madarak ezerszer változó hangja vette át a szólamot, s a szél mély, lassú s rémisztő dallamára ráénekelték a maguk énekét, csodálatos zenét alkotva ezzel. Aztán fokozatosan újra erőre kapott a monoton susogás: ekkor a madarak dalolása alábbhagyott, de olykor mégis kihallatszott a robusztus alaphang mögül. Így zajlott hát a természetnek eme koncertje, amelyet a lovasok igazán nem akarhattak beszédükkel megzavarni.

Az út fokozatosan elkanyarodott egy olyan irányba, ahol a ligetek megritkultak, és velük együtt a zene is elhalt. A zúzómalom iszonyatos zaja riasztotta el a fiatalok érzéseit. Nagyot sóhajtottak; ezzel a sóhajjal érzéseik elszálltak a levegő fényes hullámain, és a lélek testi tevékenységre ébredt. Julianus, aki jártas volt a mechanikában, a zúzómalom akadozó menetéből azonnal meghallotta a hibát, amelynek ellenőrzésére és kijavítására Hugo úr küldte őket. Miután megérkeztek, és lovukat az itteni legelőkelőbb szolgánál hagyták, mindketten siettek, hogy megnézhessék azokat a kerekeket és szerkezeteket, amelyek az egész utazás tárgyát képezték, ám amelyek nem szórakoztatták őket annyira. Azután inkább úgy döntöttek, hogy meglátogatják a közeli Királynő-bányát, amelyet már régóta nem láttak. Julianus Hugo úr testvérének, Andreasnak a fia volt, és sokat örökölt abból a szenvedélyes vonzalomból, amelyet ez a búvalbélelt ember a komor témák iránt érzett. Zárkózottan és némán lovagolt vidám lován Frans mellett, akitől szintén nem volt idegen a vidámság, viszont a mellkasa tágulni kezdett, ahogy Frans oldalán egyre mélyebbre ereszkedett a bánya szögletes tárnájában. Julianus most egy, a bányászok által kedvelt dalra fakadt, mely erőteljes, kevéssé dallamdús; olyan, mint egy himnusz, de mégis profán jellegű. A hangot felerősítette a tárna kanyargó nyílása, amely maga is egy óriás fúvós hangszerre hasonlított. Egy felvonó segítségével ereszkedtek le a gödörbe: három ember – Julianus, Frans és egy bányász – egy vasláncon függő hordóban ült; ha a lánc egyetlen láncszeme is elszakad, együtt zuhannak a sötét mélységbe, s porrá zúzódnak. A nagy veszedelem közelsége felélénkítette Julianust, remegő hangon énekelt a visszhangos boltozatnak, és dalainak tárgya nem a halál vagy az örökkévalóság volt. Éneke a vidéki nép szokása szerint gyors mollban szólt, s szép lányokról, táncokról, mulatságokról énekelt. Frans sápadtan ült, hisz valódi veszedelemben lebegtek az ég és a mélység közötti úton, és Julianus dalainak élénksége nem hatott Fransra úgy, hogy sápadtságát enyhíthette volna.

Hanem e kontrasztot Julianus nem kívánta szörnyűséges céllal táplálni. Jól kitűnt ez megélénkült és most már valóban kissé kipirult arcából, tüzes pillantásaiból és egyéb mozdulataiból, hogy vidám dalait közvetlen és örömteli szándékkal énekli. A bányász valóban így is értette őt, s Julianus hangját mély és szép basszussal egészítette ki. A tárnák s az egész alvilág örömre és kéjre ébredt. Az ércek mintha a szokásosnál is fényesebben ragyogtak volna, ahogy a bányászok kezében tartott szárazfa-fáklyák fénye rájuk vetült. A számos bányász, aki a tárna alján dolgozott, hangos kiáltásokkal fejezte ki örömét az éneklő vendégek érkezése okán. Senki sem hagyta ott a munkáját, hogy üdvözölje őket, amikor kiszálltak, de a jókedv zajosan terjedt mindenfelé, miközben a csákányok és a kőfúrók szorgos munkában voltak. A bányász, aki a két úriemberrel együtt szállt alá, jó adag pálinkát hozott magával; közelgett már a vacsora ideje. Lassan elpakolták hát a szerszámokat, majd összegyűltek a nagy széntűz körül, amely e föld alatti otthon napfényeként szolgált. Több fiatal munkás is Julianus köré sereglett, és úgy tűnt, ő maga is új elemében van. Barátságos volt, nyitott, beszédes. Frans is hamar magához tért, bár látszott rajta, hogy kissé kényszeredetten bólogat és iszogat apja jó szolgáinak egészségére. Julianus számára azonban nem jelentett nehézséget jó kedélyt mutatni, és ez az önmagában minden kellem nélküli cselekedet, jelesül, hogy az emberek egészségére iszik, a legkevésbé sem állt rosszul neki; külseje a kastély minden lakójának megítélése szerint a legszebb volt az egész családban, hosszú göndör fürtökkel ékített feje görögös, fiatalos szépségű volt. Utána mindketten csatlakoztak a bányászok vacsorájához, mivel már igencsak marta őket az éhség, Frans pedig megjegyezte, hogy a karórépa- és a borsóleves ilyenkor bizony szerfelett ízletes. Az étkezés után több sétát is tettek a bányában, megvizsgáltak néhány kőfejtőt, ahol kobaltot találtak, de azt is látták, hogy annak mennyisége azért igen csekély. Az öreg Löwenstjerna úrban, amikor értesült arról, hogy kobaltot találtak a bányájában, feltámadt a remény, hogy e fémet színezékként használhatják, ami következésképpen nagy bevételeket is jelent majd számára. Vállalkozása azonban nem arról árulkodott, mintha nagy szakértelemmel rendelkezett volna az ilyen ügyeket illetően. Úgy tűnt, jobban szereti a bányákat, mint amennyire ért hozzájuk. Az ifjak most látták a kobaltbányászat lehetőségének gyér mivoltát; Frans pedig mosolyogva biztosította őket, hogy számára ez nem jelent semmit.

– Apám tisztábban ajánlja majd lelkét a szent Művészet hatalmába, ha ez a semmiség innen eltűnik – mondta. Julianus azonban komolyabban tekintett a dologra.

– Talán még sohasem láttátok, milyen gyönyörű kék színt tud adni a kobalt – mondta keserűen, s e hangszín már jobban emlékeztetett a föld felszínén szokásos beszédmódjára, és amelyet azóta nem lehetett hallani, hogy leereszkedett a bányába.