WILLIAM SHAKESPEARE

JULIUS CAESAR

Fordította
Vörösmarty Mihály

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6381-03-3

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

SZEMÉLYEK

JULIUS CAESAR

OCTAVIUS CAESAR,
MARCUS ANTONIUS,
M. AEMILIUS LEPIDUS
triumvirek Caesar halála után

CICERO,
PUBLIUS,
POPILIUS LENA
szenátorok

MARCUS BRUTUS

CASSIUS,
CASCA,
TREBONIUS,
LIGARIUS,
DECIUS BRUTUS,
METELLUS CIMBER
összeesküdtek Julius Caesar ellen

CINNA

FLAVIUS,
MARULLUS
tribunosok

ARTEMIDORUS, cnidosi sophista

JÓS

CINNA, költő

LUCILIUS,
TITINIUS,
MESSALA,
IFJÚ CATO,
VOLUMNIUS
Brutus és Cassius barátjai

VARRO,
CLITUS,
CLAUDIUS,
STRATO,
LUCIUS,
DARDANIUS
Brutus szolgái

PINDARUS, Cassius szolgája

CALPURNIA, Caesar neje

PORTIA, Brutus neje

Szenátorok, polgárok, őrök, cselédek, katonák

A történet helye nagyrészt Róma, utóbb Sardis és Philippi környéke

Első felvonás

1. szín

Róma. - Utca.
Flavius, Marullus s egy sereg polgár jőnek.

FLAVIUS

El, renyhe nép, lóduljatok haza.
Ünnepnap ez ma? Nem tudjátok-e,
Kézműves létetekre, hogy tilos
Hétköznap járni mesterségitek
Jelvénye nélkül? Neked mi a munkád?

ELSŐ POLGÁR

Hát, uram, én ács vagyok.

MARULLUS

Hol bőrkötényed és a mérvonal?
Mi dolgod itt most legjobbik ruhádban?
S te itt miféle műves vagy?

MÁSODIK POLGÁR

Biz’, uram, finom műveshez képest én úgyszólván csak kontár vagyok.

MARULLUS

De mi mesterséget űzöl? Ki vele!

MÁSODIK POLGÁR

Oly mű az, uram, melyet a legjobb lélekkel űzhetek, ami valóban nem egyéb, mint
a rossz viselet megjavítója.

FLAVIUS

De mi az, te semmirekellő, szólj, miféle mű?

MÁSODIK POLGÁR

Ne, kérlek, uram, ki ne kelj ellenem, de ha valamidből ki találnál kelni, én
helyrehozhatlak.

MARULLUS

Te helyrehozhatsz, szemtelen fiú?

MÁSODIK POLGÁR

Igen, uram, megfoldalak.

FLAVIUS

Te csizmafoltozó vagy, nemde?

MÁSODIK POLGÁR

Biz’, uram, én minden életszükségeim árát árral szerzem; én nem ártom magamat
sem a mesteremberek közé, sem az asszonyi dolgokba egyébbel, mint árral.
Igazán szólva, én az öreg lábbelik seborvosa vagyok: ha nagy veszélyben vannak,
kigyógyítom őket. Oly derék nép járdogál az én két kezem művein, amilyen csak
valaha marhabőrt tapodott.

FLAVIUS

De mért ma műhelyedben nem maradsz?
Mért hordod e népséget fel s alá?

MÁSODIK POLGÁR

Igazán, uram, csak hogy csizmáik kopjanak, s munkám szaporodjék. De
valósággal, uram, azért ünnepelünk ma, hogy Caesart láthassuk s örüljünk
diadalán.

MARULLUS

Örülni? mért? mi zsákmányt hoz haza?
Vagy mely adózók jőnek, szekerét
Rabláncaikban ékesíteni?
Ti fák, szirtek! gonoszbak mindazoknál!
Ó, rög szivek, Rómának vad fiai,
Nem ismerétek Pompejust? Mi sokszor
Mászkáltatok fel falra, várfokokra,
Ablak- s toronyra, sőt kéménytetőkre
Emőitekkel és ott ültetek
Reggeltől estig, békén várakozva,
Láthatni nagy Pompejus menetét
Rómának utcáin! S ha szekere
Csak feltünék is, nem kezdétek-e
Köz zendüléssel oly örömkiáltást,
Hogy pandalainak visszhangzásira,
Miket ujjongástok ébresztett fel ott,
Megreszketett ágyában Tiberis?
S ti most még jobb ruhákat öltetek?
S ti most még ünnepeltek, és ti most
Virágot szórtok annak útain,
Ki diadalmat ül Pompejusvér fölött?
El innen! Tüstént menjetek haza.
Az istenekhez térden esdjetek,
Hogy a villámot feltartsák, minek
Lecsapni kell e háladatlanságra.

FLAVIUS

El, el, jó földiek, s e vétekért
Gyűjtsétek össze sorstársaitokat
A Tiberishez; sírjátok vizébe
Könyűitek, mig a legaljasabb ár
A legfőbb partot csókolandja meg.

Nép el.

Nézd, hogy megolvadt bennök a salak;
Eltűntek, megnémulva bűneikben.
Eredj te most a Capitol felé.
Én erre tartok. Foszd a szobrokat,
Ha melyeket díszjellel fedve látsz.

MARULLUS

Tehetjük ezt?
Tudod, ma vannak a Lupercaliák.

FLAVIUS

Sebaj! Ne hagyd Caesarnak díszjelét
Semilyen szobrán. Én körülmegyek.
S elűzöm utcáról a pórokat.
Tedd ezt te is, hol tömve látod őket.
Alant repűlend Caesar, szárnyiból
E nőni kezdő toll ha tépve lesz:
Különben túlszáll ember látkörén,
S mindünket szolga félelembe fojt.

El.

2. Szín

Ugyanott. - Köztér.
Versenyre készülten jőnek díszjárattal s zenével
Caesar, Antonius, Calpurnia, Portia, Decius, Cicero, Brutus, Cassius, Casca;
utánok nagy csoport s köztük egy jós.

CAESAR

Calpurnia!

CASCA

Csendesen, hejh! Caesar szól.

A zene megszűn.

CAESAR

Calpurnia!

CALPURNIA

Itt vagyok, uram.

CAESAR

Antoniusnak álld egészen útját,
Ha majd pályát futand. Antonius!

ANTONIUS

Caesar, uram?

CAESAR

Megemlékezzél versenyed között
Calpurniát illetni. Őseink
Mondásaként a magtalan, ha íly
Szent pálya közben érintik, lerázza
A meddőségnek átkát.

ANTONIUS

Nem felejtem.

Ha Caesar mondja: tedd, az téve van.

CAESAR

Kezdjétek. S minden rend szerint legyen.

Zene.

JÓS

Caesar!

CAESAR

Hah! ki szólít?

CASCA

Csendet körül! Hallgasson el ki-ki.

Zene megszűn.

CAESAR

Ki az, ki hozzám szól a sokaságból?
Egy hang visítja Caesart, a zenén is
Túl hatva. Szólj, Caesar kész hallani.

JÓS

Őrizkedjél Martius idusától.

CAESAR

Mi ember ez?

BRUTUS

Egy jós tanácsolja ónod magadat Martius idusától.

CAESAR

Hadd lássam arcát, hozzátok közelb.

CASSIUS

Fickó! Jöjj ki a csoportból, tekints Caesarra.

CAESAR

Mit szólsz nekem most. Mondd még egyszer el.

JÓS

Őrizkedjél Martius idusától.

CAESAR

Ábrándozó, bocsássuk őt. - Eredj.

Harsonák. Mind el, Cassius és Brutuson kívül.

CASSIUS

Nem jössz megnézni a versenyt?

BRUTUS

Nem én.

CASSIUS

Jöjj, kérlek.

BRUTUS

Játék barátja nem vagyok. Kevés van
A fürgeségből bennem, mely jutott
Antoniusnak. Ám ez fel ne tartson
Kivánatodban; én magadra hagylak.

CASSIUS

Régóta, Brutus, szemmel tartalak.
Te nem tekintesz oly nyájas szemekkel,
Sem szívességet többé nem mutatsz,
Milyenhez szokva voltam; szigorún
Zord vagy barátodhoz, aki szeret.

BRUTUS

Csalatkozol. Ha arcom elsötétült,
Lelkem borúja csak magamra tér.
Sokféle szenvedély bánt egy kor óta
És ötletek, csupán nekem valók,
Mi tetteimre tán homályt borít;
De ez ne bántsa meg barátimat,
(Kiknek sorában egy vagy, Cassius),
Se másra múlasztásimat ne értsék,
Mint hogy magával Brutus lelke küzd
És nyájas lenni máshoz elfelejt.

CASSIUS

Így félreértém bomlott kedvedet,
Miért is e keblembe sok nyomós
Szándékot s méltó gondot eltemettem.
Mondd, láthatod-e, jó Brutus, arcodat?

BRUTUS

Nem, Cassius, mert a szem önmagát
Nem látja, csak más tárgyról visszavert
Sugárok által.

CASSIUS

Úgy vagyon.

S felette kár, Brutus, hogy nincsenek
Ily tükreid, honnan rejtett becsed
Szemedbe tűnnék, s látnád másodat.
Hallám, miképp sok fő-fő római
(A halhatatlan Caesaron kivűl)
Brutusról szólva s e kor járma súlyát
Nyögvén, ohajtá: vajha a nemes
Brutus szemekkel bírna.

BRUTUS

Mily veszélybe

Vezetsz te engem, azt kivánva, hogy
Olyat keressek bennem, ami nincs?

CASSIUS

Készülj azért, jó Brutus, hallani.
És tudva, hogy nem láthatod magad
Oly jól, mint tükröződve, tükröd, én,
Szerényen felfödöm magadnak azt,
Mit még magadról nem tudsz. És ne légy
Ezért gyanúval, Brutus, ellenem.
Ha köznevetkező, s ha szokva volnék
Hálálkodókra szívességemet
Pór esküvéssel elpazarlani,
S ha észrevetted, hogy hizelkedém
Embernek, és forrón ölelgetém
S aztán gyaláztam, vagy hogy tor között
Egész csoportnak megnyilatkozom,
Ugy óvakozzál tőlem.

Harsonák és zaj.

BRUTUS

Mit jelent ez

Örömkiáltás? Tartok tőle, hogy
Caesart a nép királlyá emeli.

CASSIUS

Igen, te tartasz? Úgy azt kell gyanítnom,
Hogy nem szeretnéd.

BRUTUS

Azt nem, Cassius;

De őt én kedvelem. Hanem miért
Tartasz te engem ily sokáig itt?
Mi az, mit vágyásod van közleni?
Ha közjót illet, tégy becsűletet
Egyik s halált a másik szem elé,
S én mind a kettőt egy kedvvel tekintem.
Mert istenek úgy segítsenek, miként
Inkább imádom a becsűletet,
Mint félem a halált.

CASSIUS

Ismérem benned, Brutus, ez erényt,
Éppen miként külsődet ismerem.
Igen tehát, becsűlet tárgya szómnak.
Nem mondhatom, te s más mit tartotok
Az életről; nekem, magamra nézve,
Nem lenni éppen oly kivánatos,
Mint élni rémben olytól, mint magam.
Szabadul születtem, mint Caesar, s te is;
Mindketten szinte jól táplálkozánk
S kiálljuk, mint ő, a tél hidegét.
Mert egykor egy zord, szélveszes napon,
Tiber hulláma küzdvén partival,
Így szóla Caesar: „Mersz-e most velem
A bősz habokba szállni, Cassius,
S amott a pontig úszni?” E szavakra,
Fegyverben, mint valék, belészökém,
S intém, kövessen. És ő követett.
Dühödt az ár s mi vertük, gyors inakkal
Hadarva félre és dacos kebellel
Előrenyomván. Ám, még mielőtt
A feltett ponthoz érnénk: „Cassius!”
Kiált Caesar, „Segíts, vagy elbukom.”
Én, mint nagy ősünk, Aeneas, kihozta
Hátán az agg Anchisest láng közül,
Úgy hoztam a fáradt Caesart Tiberis
Hullámiból. S most istenné leve
Ez ember, s Cassius hitvány teremtmény,
Kinek fejét mélyen kell hajtani,
Ha Caesar csak ugy odaint feléje.
Hispániában egykor láz gyötörte,
Reszketni láttam őt, midőn
Rohamja jött; ez isten reszketett!
A gyáva ajkak színöket hagyák
S azon szem, melytől a világ remeg,
Fényét veszíté. Hallám nyögni őt;
Igen! s azon nyelv, mely Rómát köti,
Hogy rá figyeljen és beszédeit
Könyvébe rója, az most így nyögött:
„Adj innom, ah, Titinius”,
Mint egy beteg leány. Ó, istenek!
Bámulnom kell, hogy ily gyarló egy ember
Elébe vágott a dicső világnak
S a pálmát bírja egyedül.

Zaj. Harsonák.

BRUTUS

Köz-felkiáltás ismét; úgy hiszem,
E tapsok új tisztesség jelei,
Melyekkel Caesar elboríttatik.

CASSIUS

Ó, mint coloss lép ő a szűk világon,
S kis emberek, mi, roppant szárai
Alatt bolyongva, széttekingetünk,
Gyalázatos sirunkat keresők.
Sorsának ember néha mestere.
Nem csillaginkban, Brutus, a hiba,
Hanem magunkban, kik megbókolunk.
Caesar vagy Brutus! Caesarban mi van?
Mért volna hangzóbb e név, mint tiéd?
Írd össze s szintoly ékes lesz neved;
Mondd és a szájnak szintúgy jólesik