Írta: Carissa Broadbent

A mű eredeti címe: Six Scorched Roses

Fordította: Ladányi-Túróczi Csilla

Szerkesztő: Szabó Ferenc

Nyelvi korrektorok: Bodnár Alexandra, Hegedűs-Szabó Irén

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Carissa Broadbent, 2023

© Ladányi-Túróczi Csilla

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: K. D. Ritchie / Story Wrappers

Illusztrációk: Carissa Broadbent

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 211 7 (epub), kiadói kód: MX-3074e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Megjegyzés

Figyelmeztetjük a kedves olvasót, hogy a történet olyan témákkal is foglalkozik, amelyek egyesek számára nehézségeket jelenthetnek, úgymint halálos betegség, halál, erőszak és explicit szexualitás.

ELSŐ FEJEZET

Először akkor találkoztam a halállal, mikor még éppen az elsőket szippantottam a levegőből – vagyis inkább, mikor először nem kaptam levegőt. Túl kicsinek, túl betegesnek, túl csendesnek születtem. Apám később mindig azt mondogatta, hogy még soha nem hallott akkora csendet, mint a születésemkor – és hozzátette, hogy amikor végre felsírtam, nem is lehetett volna hálásabb a hatalmas ricsajért.

A halál azonban soha nem távozott el mellőlem. Ez hamarabb vált nyilvánvalóvá, mint mielőtt még bárki hajlandó lett volna tudomást venni róla.

Az igazság pillanata akkor jött el, amikor másodszor néztem szembe a halállal, nyolc évvel később, a húgom születésekor. Ő tőlem eltérően világrajövetele pillanatától kezdve üvöltött. Anyám pedig örökre elcsendesedett.

Apámnak igaza volt. Nem létezik semmi, ami rosszabb lenne, mint az ilyen csend.

És éppen azzal a rettenetes csendességgel sikerült felkeltenem a gyógyító figyelmét, mivel köhögésemet és könnyeimet a kézfejemet a számra szorítva próbáltam elfojtani. Később, anyám temetése után, a gyógyító félrevont.

– Mióta ilyen a légzésed? – kérdezte.

Láthatjátok, a halál mindig a nyomomban járt.

Hamar rájöttem, hogy nem lesz hosszú életem. Kezdetben megpróbálták elrejteni előlem ezt az igazságot. De világ életemben jobb szerettem tisztában lenni a tényekkel. Nem vagyok túl jó emberismerő, a tudományokban viszont szereztem némi jártasságot. A halált már akkor ismertem, mikor még megnevezni se tudtam.

Amikor azonban harmadszorra találkoztam vele, nem értem jött el.

Hanem Adcova városáért: úgy ereszkedett le lassanként az életünkre, mint valami bársonytakaró, mégpedig egyenesen az egyik isten akaratából.

A bőség istene igazán különleges. A bőség ugyanis sokféle arcát mutathatja. A teljesség istene a romlás istene is. Nem létezik élet halál nélkül és lakoma éhség nélkül.

Mint minden más isten, Vitarus is szeszélyes és érzelem-vezérelt lény. Az, hogy bővelkedünk-e a javakban vagy hiányt szenvedünk, pusztán attól függ, milyen úri kedve van épp. Életek – egész városok élete – jön létre vagy szűnik meg egyetlen könnyelmű kézlegyintése következtében.

Vitarus sokáig részesítette kegyeiben Adcovát. Virágzó város voltunk, termékeny földekkel körülvéve. A Fehér Pantheon minden istenének megadtuk a kellő tiszteletet, de Vitarus volt a földművesek istene, tehát őt kedveltük leginkább. És hosszú időn át jól is bánt velünk.

Ez kezdetben csak lassan változott meg. Először csupán egy vetésünk ment tönkre, aztán még egy. Hetekig, hónapokig semmi más nem történt. Majd egyik napról a másikra minden rosszra fordult.

Ha az istenek megjelennek, azt érezni lehet a levegőben. Aznap én is megéreztem. Kinyitottam a szemem, felnéztem a mennyezetre, és megesküdtem volna, hogy temetői meneteket kísérő fáklyák szagát érzem.

Kiléptem a házból. Hideg volt, a leheletem kis, fehér párafelhőkben látszott. Tizenöt éves voltam, de fiatalabbnak néztem ki. Egész testem remegett. Nagyon sovány voltam, bármennyit is ettem. Tudjátok, a halál lopott el tőlem minden falatot, és az utóbbi időben különösen éhes volt.

Máig nem tudom, miért léptem ki akkor a házból. Először nem értettem, mit látok. Azt hittem, apám a mezőn dolgozik, az ő alakja görnyedezett és hajolgatott a porban. De ahelyett, hogy zöld növényzetet láttam voltam körülötte, csak valami hervadt, barna színt érzékeltem, mégpedig a fagy nedves, halálos csillogásával bevonva.

Soha nem jeleskedtem abban, hogy meglássam az emberekben, amit nem mondanak ki. De gyerekként még így is tisztában voltam vele, hogy apám megtört. Teli marokkal tépte az elszáradt vetést, és úgy görnyedt fölébe, mintha minden reményét elveszítette volna.

– Apám? – kiáltottam oda neki.

A válla fölött rám nézett. Összehúztam a vállamon a kendőt, és megborzongtam, noha verejtékcseppek jelentek meg a homlokomon. Nem tudtam abbahagyni a remegést.

Ugyanúgy nézett rám, mint azokra az elszáradt gabonaszárakra. Mintha valami rémálomban szereplő holttest lennék, mindabba temetve, amit nem volt képes megmenteni.

– Menj vissza! – szólt rám.

Majdnem megtagadtam az engedelmességet.

Évekig azt kívántam, bárcsak valóban úgy tettem volna.

De honnan sejthettem volna, hogy apám éppen arra készül, hogy megátkozzon egy istent, aki majd cserébe mindannyiunkat megátkoz?

Aztán kitört a járvány. Apám halt meg először. A többiek lassanként követték. Évek teltek el, és Adcova ugyanúgy sorvadt, mint a vetés azon a reggelen, amelyen apám mindannyiunk sorsát megpecsételte.

Különös végignézni, hogyan sorvad körülötted a világ. Mindig olyan sok erőt fektettem abba, hogy tudjak dolgokat. Még olyan dolgokat is, amelyeket nem lehet tudni: az istenek hatalmának erejét, az igazságtalan és kegyetlen sorscsapások mibenlétének titkát – ha definiálni tudom mindezt, felfedezhetem a mintázatot, amit darabjaira tudok szedni.

Mindent megtanultam a betegségről. Megtanultam, hogyan rabolja el az oxigént a tüdőből és a vért az erekből, hogy szárítja a bőrt finom porrá váló hártyává mindaddig, míg már nem marad egyéb, mint a rothadó izomrost. Mégis mindig volt még valami – valami, amit képtelen voltam igazán megérteni. Nem voltam képes rájönni.

Olyan sok minden élt ebben a résben – az általam tudott és nem tudott dolgok közötti hiátusban. Olyan sok minden halt meg ott. Nem számított, mennyi gyógyírt kotyvasztottam, mennyi gyógyszert próbáltam ki.

A hiátusnak fogai voltak, mint a tengerentúli vámpíroknak. Elég éles fogai ahhoz, hogy élve faljon fel bennünket.

Eltelt öt év. Aztán tíz, majd tizenöt. Még több ember betegedett meg.

Végül mindannyiunkat fel fog emészteni ez a kór.

MÁSODIK FEJEZET

Mindig is rendet tartottam a műhelyemben, de gondoskodtam arról, hogy aznap este különösen takaros legyen. A naplemente csökkenő fénye alatt, amely véres rózsaszínre festette az asztalomat, gondosan rendezgettem a jegyzeteimet és a szerszámaimat. Minden a helyén volt, amikor végeztem. Még egy idegen is leülhetett volna az asztalomhoz, és folytathatta volna a munkámat. Gondoltam, ez praktikus, arra az esetre, ha nem térnék vissza.

Én nem voltam nélkülözhetetlen, a munka viszont igen.

Kritikus szemmel felmértem a művemet, majd kimentem az üvegházba. Nem volt túl szép hely – nem színes virágokkal volt tele, hanem tüskés levelekkel és üvegedényekbe zárt indákkal. Nem sok minden akart fejlődni manapság. Csak egy kis szépség csillogott hátul, a mezőkhöz vezető ajtó mögött. Egyszer, amikor nagyon fiatal voltam, ezek a mezők tele voltak terményekkel. Most már csak egyetlen földfolt virágzott – egy rózsabokor, amelyen fekete virágok ültek smaragdzöld leveleken: minden egyes szirom vörös színben pompázott.

Óvatosan levágtam egy virágot, különös gonddal betettem a táskámba, majd kimentem az udvarra.

Mina a napon ült. Meleg volt, mégis takarót tartott az ölében. Felém fordult, és a fakuló fénybe hunyorított: a táskámat nézte.

– Hová mész?

– Kaptam néhány megbízást – mondtam.

A homlokát ráncolta. Átlátott a hazugságon.

Egy pillanatra megálltam mellette – figyeltem, milyen sötét a körömágya, milyen nehezen veszi a levegőt. Leginkább azt a finom, hússzínű porréteget figyeltem, amely a székre és a takarójára telepedett. Ahogy a halál egyre közelebb kúszott, a bőre fokozatosan hagyta el.

Rátettem a kezem a húgom vállára, és egy pillanatra elgondolkodtam azon, hogy el kellene mondanom neki, mennyire szeretem.

De természetesen nem szóltam semmit.

Ha megtenném, tudná, hová megyek, és megpróbálna megállítani. Különben is, mire jó egyetlen szó ahhoz képest, amit tenni készültem? Képes vagyok a szeretetemet az orvostudomány, a matematika és a természettudományok eszközeivel is kimutatni. Öleléssel azonban nem – egyébként is, mi haszna lenne?

Ha megölelném, talán el sem tudnám engedni.

– Lilith… – kezdte.

– Hamarosan visszajövök – mondtam.

MIRE AZ AJTÓHOZ ÉRTEM, ziháltam és izzadtam. Megálltam a küszöbön, szántam rá egy percet, hogy összeszedjem magam. Nem akartam, hogy ha bárki is üdvözöl, olyannak lásson, mint egy rühes kutyát. Átnéztem a vállam fölött, lefelé a tucatnyi márványlépcsőre, amit az imént megmásztam, és az azon túl húzódó erdőre. A városom innen nem volt látható. Hosszú, hosszú gyaloglás állt mögöttem.

Legközelebb lóháton jövök.

Felnéztem a házra. Az építészeti elemek furcsa eklektikája volt – lebegő támpillérek, boltíves ablakok és márványoszlopok: mindez egy olyan palota részeit képezte, amelynek nevetségesen kellett volna kinéznie, ehelyett azonban makacs és félelmetes közönnyel tornyosult fölém.

Mélyen beszívtam a levegőt, majd kiengedtem. Aztán kopogtam és vártam.

És vártam. Semmi.

Néhány perc múlva ismét kopogtam, hangosabban.

Vártam. Semmi.

Harmadszor is kopogtam, majd negyedszer. Aztán végül azt gondoltam magamban: – Nos, ez a leghülyébb dolog, amit valaha tettem – és megpróbáltam kinyitni az ajtót.

Az ajtó, szerencsémre – vagy szerencsétlenségemre – nyitva állt. A zsanérok úgy visítottak, mintha ez az ajtó már időtlen idők óta használaton kívül állna. Erővel kellett tolnom a mahagóni deszkát, hogy egyáltalán megmozduljon. Belül csend volt. Mindent por fedett. A ház belseje ugyanolyan furcsán következetlen stílusú volt, mint a külseje, bár kellett néhány perc, amíg a szemem eléggé alkalmazkodott ahhoz, hogy ezt észrevegyem. Odabent sötét honolt, az egyetlen fényforrást a hátam mögül beszűrődő holdfény adta. Az ezüstös fénysugár számtalan tárgy – szobrok, festmények, műtárgyak és még annyi minden más, amit nem is tudtam felfogni – sziluettjét rajzolta ki. Istenek, elbűvölő volt!

– Halló? – kiáltottam.

De egy pisszenés sem hallatszott. Semmi mozgás, kivéve a molyrágta hálófüggönyök halk zizegését.

Talán már meghalt. Néhány évtizede senki sem látta. Csalódott lennék, ha csak azért jöttem volna el idáig, hogy felfedezzek egy rothadó hullát. Vajon az ő fajtája is elrohad? Vagy ők csak…

– Úgy tűnik – dörmögte egy mély hang –, kisegér hatolt az otthonomba.

HARMADIK FEJEZET

Itt nincs mitől félnem – biztattam magam, de attól még felállt a szőr a hátamon.

Megfordultam.

És bár számítottam rá, arra a látványra, ahogy a férfi a lépcsőn állt árnyékba burkolózva, mégis összerezzentem – ahogy az ember összerezzen, amikor egy kígyó surran el a lába mellett a bozótban.

Eltartott egy pillanatig, amíg a szemem alkalmazkodott a lépcsőház mélyebb sötétségéhez. A férfi a lépcső tetején állt, egy sólyom lusta kíváncsiságával bámult rám. Hosszú, sötétbarna, enyhén hullámos haja volt, és szép szakálla. Sima, fehér inget és fekete nadrágot viselt, amely jelentéktelennek és kissé elavultnak tűnt. Magas volt, de nem ijesztően hatalmas. Nem láttam rajta sem szarvakat, sem szárnyakat, bármennyire is hunyorogtam a sötétben.

Kicsit csalódott voltam, amiért olyan… hétköznapinak nézett ki.

A mozgása mégis elárulta, hogy nem ember – vagyis inkább az, hogy nem mozdult. Mozdulatlan volt, ahogy a kő mozdulatlan, izmai nem rezzentek, válla nem emelkedett vagy süllyedt, tekintete rezzenéstelenül meredt rám, nem ingott meg, ahogy magába szívott engem. Nem veszed észre, hogy mennyire észrevehetők ezek a dolgok egy emberben, de abban a pillanatban, hogy nincsenek ott, hirtelen minden ösztönöd azt üvölti, hogy valami nagyon nem stimmel!

Elindult a lépcsőn lefelé, a holdfény megvilágította világos borostyánszínű szemét és lassú mosolyát – ez a mosoly láthatóvá tette két éles szemfogát. A hidegrázásom rövid életű volt, elmosta a kíváncsiság hulláma.

Szemfogak. Valódi szemfogak, amilyenekről a történetek szóltak. Kíváncsi voltam, hogy működnek. Véralvadásgátló anyag van a nyálában vagy…

– Elmondanád, mit keresel a házamban?

Akcentussal beszélt, élesen ejtette ki a dé-ket, és dallamos csilingeléssel emelte fel a hangját az á-knál.

Érdekes. Még sosem hallottam, hogy beszélnek az obitraesiek. Másfelől viszont az emberek többsége a mi környékünkön soha nem találkozott senkivel Obitraesből, mert a vámpírok nem gyakran hagyták el a szülőföldjüket, és ha mégis, akkor általában jobb volt elkerülni őket.

– Téged kereslek – mondtam.

– Ezért hívatlanul behatolsz az otthonomba?

– Könnyebb lett volna, ha ajtót nyitsz.

Megállt a lépcső alján. Ismét a vámpírcsend: egyetlen mozdulata egy lassú pislogás volt.

– Tudatában vagy annak, hol jársz? – kérdezte. Hülye kérdés volt.

Talán hozzászokott, hogy meghunyászkodnak előtte. Nem húztam össze magam. Miért is kellene? Már háromszor találkoztam a halállal. A negyedik egyelőre némi csalódást okozott.

– Ajándékot hoztam neked – jelentettem ki.

A szemöldöke kissé leereszkedett.

– Ajándékot? – ismételte meg a szót.

– Ajándékot.

Megcsóválta a fejét, majd lassan kaján vigyorra görbült a szája.

– Te vagy az ajándék?

Újra végigfutott a hideg a hátamon, és ezúttal egy kicsit megmozdultam, hogy enyhítsek rajta – reméltem, hogy nem látja.

– Nem – mondtam.

– Ezúttal nem – javított ki, és fogalmam sem volt róla, hogyan reagáljak erre.

– Az ajándék nagyon különleges. Egyedi. Nyilvánvalóan olyasvalaki vagy, aki értékeli az egyedi dolgokat. – A falakra és az azokat szegélyező, számos műtárgyra mutattam. – Cserébe kérnék egy szívességet.

– Akkor ez nem ajándék – hangsúlyozta. – Ez fizetség, és én nem bocsátok áruba semmilyen szolgáltatást.

– Játék a szavakkal – feleltem. – Hallgasd meg az ajánlatomat! Csak ennyit kérek.

Csendben ráncolta a homlokát. Kíváncsi voltam, hogy valaki, aki jobban tud olvasni az arcokról, mint én, meg tudta-e volna mondani, mire gondol, de nekem aztán fogalmam sem volt.

Túl hosszú idő telt el, így aztán zavartan megköszörültem a torkomat.

– Van olyan hely, ahol leülhetünk? – kérdeztem.

– Le akarsz ülni?

– Igen, leülhetnénk. Biztos bőven akad itt szék. Biztosan nem teszel mást, csak ülsz, mert éjjel-nappal egyedül vagy ebben a kastélyban.

– Úgy nézek ki, mintha folyton csak ülnék?

Még egy lépést tett felém, én pedig alaposan végigmértem, hiába nem állt szándékomban.

Nem, határozottan úgy nézett ki, mint aki kifejezetten sokat mozog. Valószínűleg néha nehéz dolgokat is emel.

Bosszúsan felsóhajtottam.

– Rendben. Beszélhetünk itt az ajtóban is, ha akarod.

Úgy tűnt, egy kicsit fontolgatja, aztán döntött.

– Gyere!

EGYFAJTA TÁRSALGÓBA VITT, amely még zsúfoltabb volt, mint az előszoba. Szerencsére némileg meg volt világítva, bár csak halványan, lámpafüzérekkel, amelyekben különös, kék lángok égtek. Festmények, pajzsok, kardok és tekercsek borították a falakat. Minden sarokban – még az ablakok előtt is – roskadásig megpakolt könyvespolcok álltak, és a szoba közepe tele volt össze nem illő, elegáns bútorokkal. Szobrok tornyosultak felettünk: egy jáde macska bámult le ránk a szoba egyik oldaláról, és egy vad, nagyon meztelen nő fekete márványszobra figyelt minket a másik oldalról. A függönyök világoskék selyemből készültek, és a szemközti falon egyforma szövetdarabok lógtak, félig elhúzva, mögöttük újabb festmények tárultak elénk.

Teljes káosz uralkodott, és ez volt a leginkább lélegzetelállító, leggyönyörűbb hely, amit valaha láttam.

Két másodperc alatt megállapítottam, hogy a művészeti alkotások a világ négy különböző égtájáról származnak. Azt a rengeteg tudást, ami ebben a szobában felhalmozódott, el sem tudtam képzelni.

A szemem kicsit elkerekedhetett, mert a férfi halk, majdnem kuncogáshoz hasonlító hangot adott ki.

– Nem tetszik a dekoráció?

Nem tetszik?

Fontolóra vettem, hogy elmondom neki: ez a leghihetetlenebb hely, ahol valaha is jártam, de úgy gondoltam, talán nem ez a megfelelő pillanat, hogy elkezdjem simogatni az egóját.

– Melyik Ház tagja vagy? – kérdeztem inkább.

Még egy pislogás.

– Hogy mondtad? – kérdezte, mintha azt hinné, hogy rosszul hallotta.

– Melyik Ház tagja vagy? Obitraes házai közül. – A fal felé intettem. – Ez az egész túlságosan színesnek tűnik ahhoz, hogy az Árnyak Házából származzon. Te pedig túlságosan is épelméjűnek tűnsz ahhoz, hogy a Vér Házából származz. Ez azt jelenti, hogy az Éj Házából való vagy?

Szemöldöke ismét leereszkedett, most már olyan mélyen húzódott borostyánszínű szeme fölött, hogy úgy nézett ki, mint valami ékszer, ami árnyékgödrökből leselkedik.

Nem is kellett megkérdőjeleznem, hogy ez zavart jelez-e. Jó. Talán meglepte, hogy akad olyan ember, akit érdekel Obitraes három vámpírkirálysága. De szerettem azt hinni, hogy muszáj rendelkeznem bizonyos ismeretekkel. Ez volt az egyetlen dolog, amiben jó voltam, és különben is, ha az embernek nincs sok ideje a világon, akkor azt a lehető legtöbb tudással akarja kitölteni.

– Tényleg nem aggódsz, hogy felfallak? – kérdezte.

Egy kicsit – suttogta egy hang a fejemben.

– Nem – mondtam. – Ha ez lenne a szándékod, már megtetted volna.

– Talán előbb más dolgokat szeretnék művelni – mondta olyan hangon, ami arra utalt, hogy egy ilyen kijelentése máskor sokkal nagyobb reakciót vált ki.

Fáradtan sóhajtottam.

– Beszélhetnénk? – kérdeztem. – Nincs túl sok időnk.

Kicsit csalódottnak tűnt, de aztán a nappali felé intett. Én egy poros, vörös bársonyszékben foglaltam helyet, könnyedén, egyenes háttal ültem rajta, míg ő lustálkodva elhelyezkedett a szemközti bőrkanapén.

– Ismered Adcovát? – kérdeztem.

– Elég jól.

– Betegség sújtja a várost.

A szája megrándult.

– Úgy hallottam, hogy az egyik szeszélyes istenetek egy kicsit megsértődött. Nagy kár.

Mintha Nyaxia, a vámpírok száműzött istennője kedvesebb isten lenne, mint a miénk. Igen, a Fehér Pantheon tizenkét istene hideg és ingatag is tudott lenni, de Nyaxia – az eretnek istennő, aki kétezer évvel ezelőtt szakadt el a Pantheontól, hogy létrehozza vámpírokból álló civilizációját – ugyanilyen könyörtelenül kegyetlen volt.

– A betegség egyre rosszabb – mondtam. – Kezd átterjedni a közeli kerületekre is. A halálos áldozatok száma több ezer, és csak növekedni fog.

Pislogtam, és láttam a port, a bűzös port, amit a betegek otthonainak padlójáról, az utcákról és a hálószobákból söprögettünk ki állandóan. Naponta ötször-hatszor söpörték le a templom padlójáról, temetésről temetésre.

Magam előtt láttam a port, amit Mina hálószobájának padlójáról takarítottam össze – minden nappal egy kicsit vastagabb rétegekben. A por, amellyel kapcsolatban mindketten úgy tettünk, mintha nem létezne.

Megköszörültem a torkom.

– Adcova és Baszia összes vezető tudósa és orvosa a gyógymód megtalálásán dolgozik.

És persze papok, mágusok és varázslók. De én már nem hittem abban, hogy ők megmenthetnek minket. Végül is az ő istenüktől származott az átok.

– Azt hiszem, hogy te, Lord… – dadogtam, és most először döbbentem rá, hogy valójában soha nem kérdeztem meg a nevét.

– Vale – mondta simán.

– Lord Vale. – Összekulcsoltam magam előtt a kezem. – Úgy gondolom, hogy nálad lehet a megoldás kulcsa.

Rám mosolygott.

– Te vagy az ország egyik „vezető tudósa és orvosa”?

Megfeszült az állkapcsom. Mindig rossz voltam abban, hogy olvassak az emberekben, de azt még én is felismertem, hogy gúnyolódik.

– Igen. Az vagyok.

Megint kirajzolódott a ránc a szemöldöke között.

– Mi van?! – csattantam fel. – Azt akarod, hogy szerényebben fogalmazzak? Te szerény vagy az eredményeiddel kapcsolatban?

Vale nem tűnt különösebben illedelmesnek.

– Mi a neved? – kérdezte. – Arra az esetre, ha ellenőriznem kellene a megbízóleveledet.

– Lilith.

– Milyen Lilith?

– Csak Lilith. Te is egy nevet mondtál nekem, szóval én is csak ennyit árulok el.

Egy kicsit megvonta a vállát, mintha ezzel nem tudna vitatkozni.

– Szóval, Lilith. Hogyan szándékozod megmenteni a világot?

Már megint ott volt – a cukormázas gúnyolódás nyúlós bevonata, olyan sűrű, hogy még én sem tudtam nem észrevenni.

– A véredre van szükségem.

Hosszú csend.

Aztán felnevetett.

Hangja halk és visszafogott volt, mégis olyan sűrű, félreérthetetlenül veszélyes. Kíváncsi voltam, hány emberre nevetett így, mielőtt végső búcsút vettek ettől a világtól.

– Te azért jöttél, hogy az én véremből kérj… – mondta. Rendben, rendben. Látom az iróniát.

– Igen – mondtam. – Nem lesz szükségem túl sokra. Csak egy kicsire.

Hitetlenkedve nézett rám.

– Nem fog fájni – tettem hozzá. – Ígérem.

– Nem is gondoltam. – Kiegyenesedett, egyik lábát keresztezte a másik felett.

– Minden alkalommal csak négy fiola vérre lenne szükségem. Talán még egy kicsire a további tesztekhez. Havonta egyszer kellene eljönnöm.

Habozás nélkül azt mondta:

– Nem.

Csendben átkozódtam magamban.

– Miért nem?

– Mert körülbelül kétszáz évvel ezelőtt elhatároztam, hogy soha többé nem teszek olyat, amit nem akarok. És ezt nem akarom. Szóval nem, kisegér. Ezzel kell beérned.

Őszintén szólva nem tudtam, hogyan reagáljak erre. Úgy tűnt, olyan fantasztikusan jól szórakozik velem, hogy eszembe sem jutott, hogy egyenesen visszautasít – legalábbis nem ilyen szertelenül.

Az arca most maszkszerű volt. Nem ráncolta a homlokát és nem vigyorgott. Úgy beszélt, mintha elutasított volna egy vacsorameghívást valakitől, akit ki nem állhat. Vegytiszta közöny.

A kezem ökölbe szorult és a szoknyámhoz nyomtam, hogy elrejtsem az idegességemet.

Természetesen semmi sem számított neki. Mi mást várhattam volna egy olyan teremtménytől, mint ő – egy olyan teremtménytől, aki nem érti az életet, a halált és a szenvedést, csak a közömbösséget?

Kényszerítettem magam, hogy azt tegyem, amit Mina tenne. Kedvesen mosolyogna és elbűvölné. Soha nem voltam jó abban, hogy elbűvölő legyek, és általában nem is láttam valami sok értelmét, de most megért egy próbát. Így mosolyogtam, bár inkább úgy tűnt, mintha vicsorognék.

– Nem hagytad, hogy végigmondjam az ajánlatomat, Lord Vale. A véredért cserébe minden alkalommal ajándékot adok.

Benyúltam a táskámba, és elővettem a rózsát, amit oly gondosan becsomagoltam. Egy pillanatig muszáj volt megbámulnom, mielőtt átadtam Vale-nek. Csak képzeltem, hogy itt még szebbnek tűnik, mintha mindig is ebben a szobában kellett volna léteznie?

Rezzenéstelen arccal nézte.

– Egy virág. Nagyon csinos.

Nem is próbálta rejtegetni, mennyire nincs lenyűgözve.

– Esküszöm – mondtam –, a szépsége messze a legkevésbé érdekes dolog benne.

– Ó, igen? Miért is?

– Nem fogod tudni, ha nem fogadod el az ajánlatomat.

Rám szegezte a tekintetét.

– Mennyi? – kérdezte.

– Látogatás?

– Rózsa.

– Hatszor látogatlak meg, és minden alkalommal hozok neked egy rózsát.

Újabb kendőzetlen elutasításra számítottam. De ehelyett Vale megvizsgálta a rózsát, kissé forgatta az ujjai között. Nagyon hideg, kemény pillantása volt. Egy kicsit ismerősnek tűnt, és nem tudtam, miért, amíg rá nem jöttem, hogy egy tudós pillantása, valakié, aki elemzi és szétszedi a dolgokat.

A megkönnyebbülés apró szikrája jelent meg bennem, mikor rájöttem erre. Mert ezt legalább értettem. Lehet, hogy engem és Vale-t minden tekintetben világok választottak el – ember és vámpír, úr és paraszt, majdnem halhatatlan és szánalmasan mulandó –, de ha ez így van, az már több mint amennyi közös van bennem a legtöbb emberrel, akikkel együtt nőttem fel.