Elmefegyver 1.

Az akarat szabotálása

Koncsik Attila

Elmefegyver 1.

Az akarat szabotálása

© 2026. Koncsik Attila

Minden jog fenntartva.

A regény szereplői és eseményei a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen egyezés valós személyekkel vagy eseményekkel a véletlen műve.

ISBN 978-615-02-5583-5

www.2100.hu

A szerző előszava

Van egy pillanat, amikor az ember becsukja maga mögött a mindennapok ajtaját, és kinyit egy másikat: egy könyvet. Onnantól nem az számít, mi történik a hírekben, hanem az, mi történik a következő oldalon.

Az Elmefegyver 1. - Az akarat szabotálása a valóság határait feszegeti, de közben nagyon is ismerős kérdéseket tesz fel: mit ér az akarat, amikor valaki - vagy valami - belenyúl? Hol húzódik a hűség és az árulás határa? Mi történik, ha a józan logika és a megmagyarázhatatlan találkozik?

A főhős, Alain Scott rutinja katonai, a döntései nyomozóiak, de van egy képessége, amelyet a világ elől rejteget. És amikor elszabadul a káosz, kénytelen mindent bevetni: fegyelmet, ösztönt, tapasztalatot… és azt is, ami mások szerint „nem is létezik”.

A történet első változatának alapjai régen születtek, és sokáig félretettem őket. A mostani regény azonban már a jelenben játszódik: átírtam, kibővítettem, újraszerkesztettem - hogy egy feszes, akcióval és rejtéllyel teli történet szülessen, amely (reményeim szerint) egy sorozat nyitánya.

Ha most lapozgatsz, csak ennyit kérek: adj egy-két fejezetet Alain történetének. A többit majd a könyv eldönti.

Koncsik Attila

Édesapám emlékének.

A hűségért, az igazságérzetért, és azért, hogy a család mindig az első volt.

PROLÓGUS

Spanyol Királyság (Katalónia), Lloret de Mar, valamikor 2025. szeptember elején

Gömbölyű, fekete hasú felhők alkottak áthatolhatatlannak tűnő egyveleget Lloret de Mar fölött, és az eső úgy verte a szélvédőt, mintha valaki ököllel akarná betörni az üveget. A fehér Opel ablaktörlője nyöszörgött, a gumi csíkokat húzott az üvegen állandósuló vízben.

A sofőr a visszapillantóba pillantott, hátha megláthat valamit. A bőre az arcán ilyenkor mindig “meghúzott” egy sebhelyet; apró, kellemetlen emlékeztető, hogy vannak napok, amikor az ember nem hibázhat. A csomag ott volt a zsebében, hétköznapi, mégis valahogy túl nehéznek érződött. Nem a súlya miatt, hanem attól a titoktól, ami benne volt. A sofőr csak annyit tudott, hogy a csomag nagyon fontos valakinek. Ezt abból tudta, hogy rá, a környék legmegbízhatóbb beépített emberére bízták és duplán fizettek a szállításért.

Éjfélig a Hotel Olympic portájára kell érnie. És utána - ha szerencséje van - végre eltűnhet egy jó időre a térképről.

A férfi még egyszer hátranézett, mintha a vízfüggöny mögött alakokat keresne. Ekkora esőben senki sem láthat tisztán… Megnyugodott, ilyen esőben képtelenség őt követni, hiszen még az útra festett csíkokat is nehéz meglátni. Az, aki korábban követte, már biztosan csak a kihűlt nyomait keresi.

Amit a férfi nem tudott, hogy pont ez volt a baj, mert aki őt követte, annak nem a szemére kellett hagyatkoznia.

Ekkor egyszer csak köhögött egyet a motor, majd teljesen elnémult.

A férfi félrehúzódott, ránézett a műszerfalra, majd káromkodott egyet franciául:

- Már a kibaszott lopott kocsikban sem bízhat az ember?! - Azzal kiszállt, és sietős léptekkel a part felé indult.

A parton haladva időnként hátra-hátrapillantott: követik-e még. A mindössze alig 5 centis csomagocska, mely világosbarna papírba volt betekerve és celluxszal körbe ragasztva, ott lapult a zsebében - az egyetlen fegyvere, egy pillangókés mellett.

A csomagot ma éjfélig a Hotel Olympic portájára kell eljuttatnia, és ott átadni a portásnak. Onnan majd továbbítják akinek kell - villant át az agyán -, a többi már nem az ő dolga, neki már csak fel kell markolnia a pénzt.

Ránézett az órájára: 23:19-et mutatott. Tehát ráér még egy kicsit. Már nem kellett sietnie, legalábbis az óra kijelzője szerint. Most már akár sétálva is odaér.

Időnként megállva, fokozott figyelemmel folytatta útját. Pár perc alatt teljesen elázott, a ruhája rátapadt a bőrére, de az eső még mindig nem akart csitulni.

Hirtelen, elölről egy hangosabb cuppanás hallatszott, mire ő azonnal lehasalt - arra igyekezett figyelni, hogy az esőnél ne legyen hangosabb a földre érkezése, de arra már nem maradt ideje arra, hogy megnézze hova érkezik. A landolása pontosan egy nagyobb tócsa közepébe sikerült, igaz ennek ott igen nagy volt az esélye.

- Mon Dieu! Még ez is!

A sötétből egy pár bontakozott ki. Lassan, egymáshoz simulva sétáltak felé.

- Ezek pont felém tartanak! - tudatosult benne.

Tudta, ha ott marad, pontosan belé botlanak, ezért a lehető leggyorsabban arrébb kúszott. Alig fél métert sikerült így megtennie. A pár hamar odaért, ahol az előbb ő volt, tehát jól számított. Közvetlenül mellette megálltak, ismét összebújtak.

- De könnyű lenne elkapni őket, főleg a lányt… egész csinosnak tűnik - ébredezett benne egy gondolat.

De neki ennél most fontosabb dolga volt, most ő a futár, aki egy fontos csomagot visz. Majd a munka után megenged magának egy kis szórakozást - döntötte el. Talán még ez a csini csaj is itt lesz valahol és akkor...

A pár tovább sétált, időnként megálltak ölelkezni, csókolózni.

A tenger vadul mosta a partot, mintha azt akarná, menjen innét, tűnjön el, mintha érezné a közelgő szörnyűséget. A pár mintha ennek engedelmeskedett volna távozott, alakjukat hamar elnyelte a sötétség.

Itt, a parton nem lehet felismerni, hogy hol is van az ember - pláne sötétben -, hiszen az évek során teljesen összenőttek a települések, a pihenni vágyók igényeinek megfelelően.

Ránézett az órájára. Az enyhén foszforeszkált: 23:33. Már indulnia kell.

Elkezdett futni. Úgy öt perc futás után megállt egy pálma mellett, de egyáltalán nem a fáradtság miatt. Még alig lihegett, köszönhetően annak, hogy elég jó kiképzést kapott a francia idegenlégióban.

Csendben lapult, hallgatózott. A ruhájáról már egészen lemosta az eső a sarat. Megerősödött benne egy rossz érzés: mintha a sötétben valaki követné. Mégis sikerülhetett annak aki korábban követte valahogy a nyomára bukkania?

Az eső enyhülni kezdett, már kiadta magából a mérgét.

A férfi a csomagot gyorsan bekaparta a földbe, igyekezett megjegyezni, melyik ez a pálmafa ami mellett elásta a küldeményt.

- Most elkapom, utána majd rohanni fogok, de még így is időben oda fogok érni a csomaggal - döntötte el fittyet hányva a sürgető időre, és belesüllyesztette kezét a zsebébe.

Ott megmarkolta a hűvös pillangókést, és várt. Várta áldozatát.

- Vadból így lesz vadász - gondolta, majd mosolygott saját gondolatán, ami nagyon elferdítette arcán azt a régi vágás okozta sebet.

- Gyorsan elintézlek, hiszen én vagyok a „késes Jean” - mormolta maga elé, és még jobban mosolygott.

Várt egy percet. Az a valaki is megállhatott, mert Jean nem hallotta közeledni. Jean egyszerűen tudta, érezte, hogy ott van az a valaki, aki őt követi. De arra is hamar rájött: valószínűleg az a valaki is tudja, hogy ő meg itt várja, ezért nem jön.

- Már csak perceid vannak hátra barátom, akárki is vagy - mormolta maga elé.

Az eső ekkor teljesen elállt, a tenger sós lehelete csapta meg Jean arcát.

Ismerős érzés kerítette hatalmába: élvezte, ahogy az adrenalin szétáramlik minden porcikájában, a zsigereiben érezte, hogy harc lesz. Már semmi más nem számított, csak a közelgő harcra fókuszált. Kihúzta zsebéből a kést. Már nem mosolygott, de rettentően élvezte a harc előtti pillanatokat.

- Hát akkor döntsük el! - mondta félhangosan Jean, majd ellépett a pálma mellől.

Ekkor váratlanul előbukkant a felhők mögül a hold, és ezüstös fényével árasztotta el a partot. Jean már látta üldözője körvonalait maga előtt, úgy tizenöt méterre lehetett. Hát megint nem tévedett.

A francián már kirajzolódtak a mostanra csurom vizes, de egykor még vasalt szürke zakó alól félelmetes izmai. Ellenfele valamilyen sötét, csuklyás köpenyt viselt, ami az esőtől védte őt. Az arcát fürkészte, próbált a szemébe nézni, de nem látta, igaz, ennyi fénynél a csuklya alatt nem is láthatta.

- Nem baj, majd később megnézem ki vagy… miután megöltelek! - döntötte el. Elnevezte magában követőjét az „Árny”-nak, illett rá.

Elkezdte hát, jól begyakorolt mozdulattal pörgetni a kését. Ezt mindig nagyon élvezte. Nem törődött többet a vizes ruhájával vagy bármi mással - már csak a kése és az idegen létezett a számára. nagyon koncentrált a távolságra, hogy mikor kell változtatnia a kés táncán.

A sziluett tett két lépést felé.

Míg a hold barátságosan mosolygott a furcsa alakokra, a tenger eszeveszetten próbálta elüldözni őket onnan, ezzel elkerülve a készülő katasztrófát.

- Ki a franc vagy, és mit akarsz?! - kérdezte Jean az alakot franciául.

De mivel nem jött válasz az Árny felől, folytatta ugyanúgy franciául, nem érdekelte, hogy amaz érti-e:

- Akkor kibelezlek!

S ezzel elindult felé, a kését pörgetve, hogy egy hosszabb minta után védhetetlenül a másikba marjon vele. Ekkor mintha egy villanást látott volna az Árny fejénél, a csuklya alatt… „ez egy villám visszatükröződése lehetett vagy csak a szeme káprázott”? A gondolat egy pillanat alatt jelentőségét vesztette, mert a következő lépést már nem tudta megtenni, pedig a következő tánclépéshez, amely után támad, ez kellett volna, de nem engedelmeskedett a lába.

- Ez hogy lehet?

Érezte, ahogy a pánik növekszik benne, csak nem akart a lába megmozdulni. A keze a késével pedig már mintha önálló életet élne, valami ismeretlen figurát rajzolt a levegőbe, pedig ő biztosan nem ezt a mintát akarta rajzolni.

Le akarta állítani a kezeit, de az sem sikerült! Ordítani szeretett volna - de azonnal rájött, hogy már az sem ment!

Jean figyelmét az alakról elvonta a saját kése, amint megcsillant rajta az ezüstös holdfény.

- Meghalsz! - jött a kifogástalan franciasággal ejtett szó az alak felől, de valami olyan torz, mély, minden érzelemtől mentes hangon, amit Jean teljesen földönkívülinek érzett.

Ekkor nem tudja mitől, de hirtelen erős hányingere támadt és hánynia kellett volna, érezte amint gyomra görcsbe rándul és elkezd öklendezni, ami egyre feljebb kúszik a torkán - de ott már megakadt.

A gyomra még engedelmeskedett, de a nyakától fölfelé semmi nem úgy működött, ahogy kellett volna. Elkezdett fuldokolni a saját hányadékától.

- Szegény zsiráfok, most átérezheted milyen nekik! - közölte az idegen hang. Jean nem értette, hogy jönnek ide a zsiráfok, de nem tudott belegondolni, neki hánynia kellett volna, de nem volt képes kiöklendezni ami feljött, a hányadék pedig újabb adag felöklendezésre késztette.

Így fuldokolva nézte végig, ahogy a saját kése a saját kezében beleszalad a hasába!

Hallotta még, ahogy a kés átszakítja a kemény hasizmát, majd amikor már jó mélyen benne volt, a keze megforgatta egyszer, kétszer… s mielőtt harmadszor is megforgatta volna, elfeketedett előtte a világ… immár örökre. Jean azt már nem láthatta, amint a csuklyás alak egy régi spanyol dalt fütyörészve távozik onnan.

A hold eközben csak mosolygott, mintha nem is érdekelné, mi történik idelent.

1. FEJEZET

Egyesült Államok, Chicago O’Hare International Airport, 2025. szeptember 26. 10:18, Alain szemszögéből

Alain Scott vagyok. A barátaimnak Al vagy Alain, az ügyfeleimnek pedig többnyire Mr. Scott - persze attól is függ, ki mennyire fél a mondandója következményeitől.

Chicago O’Hare. Repülőtéri váró, kávészag, műanyag székek, a hangosbemondó gépi udvariassága. Olyan hely, ahol az emberek azt hiszik, egy útra indulnak és bármi megtörténhet velük, mégsem készülnek fel semmire. Pedig az ilyen helyeken történnek a legcsúnyább dolgok: mondjuk csendben, papíron, és egy vonzó mosollyal kezdve.

2001. november 3-án születtem, 21:35-kor, UTC szerint - valahol Budapest és London között, egy utasszállító repülőgép fedélzetén. Aki azt hiszi, ez romantikus, az még nem szorította végig a szeretett lény kezét tiszta pánikban egy olyan helyen, ahol egy függönyvékonyságú alumínium az egyetlen fal és alatta csak a 10 km zuhanás van. Tudom, senki nem emlékszik a saját születésére - vagy legalábbis rendkívül ritka -, de én valamennyire igen. A születésem körülményei engem arra tanítottak, hogy a határok sokszor csak vonalak a térképen.

Voltam katona. Megtanultam, hogyan marad életben az ember, amikor minden ellene szól. Aztán visszajöttem a civil világba, és rájöttem: itt sokszor még nehezebb. Itt a golyó nem mindig fém, a golyó néha csak egy mondat. Vagy mondjuk egy boríték.

Magánnyomozóként többnyire azok találnak meg, akik nem akarnak rendőrséget, mert túl sok a magyarázkodás, túl sok a kérdés, és túl kevés az eredmény, néha pedig pont a hivatalos szervek találnak meg. Néha az ügy egyszerű: hűtlenség, zsarolás, eltűnt ember. Néha viszont… néha az ember úgy érzi, mintha az ügy, amit épp elfogadni készül már azelőtt eldőlt volna, hogy ő belépett a szobába.

És amikor az ember ilyen érzést él át, akkor megtanul gyorsan dönteni. De erről majd később mesélek.

Az a rövid, sötétszőke hajú, százkilencven centis férfi, aki a Chicago O’Hare repülőtér óriási váróteremben, szürke zakóban ül és olvas, nos, az vagyok én.

Már türelmetlenül vártam a következő ügyfelemet, mikor bemondta a hangosbemondó, hogy a 10:35-ös Las Vegas-i járat negyed óra múlva startol, tessék a beszálláshoz fáradni.

Az ügyfelem - egy „kellemes szőke női hang” kis akcentussal a telefonban - csak annyit közölt velem, hogy a fél tizenegyes géppel Vegasba kell indulnom, én pedig feltétlenül legyek itt már fél tízkor; majd ő megtalál.

Már éppen kezdtek visszakalandozni gondolataim az újságra és az előző ügyem felé, mikor mellém telepedett egy - aligha túlzok - bombázó nő, aki vörös hajzuhataggal és tökéletes idomokkal büszkélkedhetett, amelyeket a szemmel láthatóan is méregdrága ruhája még alaposan ki is hangsúlyozott. A hatás sem maradt el nálam, rendesen meglepődtem. Az sem zavart, hogy két ruhásszekrény kísérte el hozzám.

Nem volt erőm megsértődni a késésén, hiszen minden férfi tudja az aranyszabályt: az igazán szép nők nyugodtan késhetnek, csak jöjjenek. Erre a nőre pedig szerintem minden férfi várna akár órákat is, csak végül érkezzen meg.

A hölgy ismerősnek tűnt, de ekkor nem tudtam még hova tenni. Miközben elmerültem a nagyon is ismerős vonásokban és a zöld szemekben, megszólított:

- Mr. Scott? - Csengő hangján enyhe déli akcentus érződött, teljesen el voltam bűvölve. Természetesen azonnal felismertem, hogy ő volt az „a kellemes szőke női hang” a telefonból, bár ahogy most láttam, egyáltalán nem volt szőke… ám kellemes az nagyon is.

- Igen, én vagyok, Miss…

- Mrs. Charlton. - Meglepődtem: az arca és a neve együtt… így már tudtam, ki ő: a híres milliárdos autógyáros felesége… de volt még valami, ami fontos, és nem akart az eszembe jutni…

- Rendelkezzék velem. - válaszoltam.

- Nincs sok időnk, ezért leírtam ebbe a borítékba mindent - mondta, és átadott egy lezárt borítékot.

- De azért mégis jó lenne… azért valamit mégis elárulhatna… miről van szó?

- Nincs erre sok időm, majd elolvassa. De a munkát el fogja vállalni és akkor a jutalma sem marad el! De ebben a borítékban benne van minden lényeges tudnivaló - mosolygott rám sokat ígérőn, hogy tudjam milyen jutalomról beszél ha sikerül, majd rámutatott a borítékra, és indulni készült.

- Na de miből gondolja, hogy elvállalom? - kérdeztem rossz előérzettel.

- Nincs más választása! A jutalom pedig… de ugye sejti? - kacsintott rám sokatmondóan. Hogyne sejtettem volna, biztosan egy vele kettesben eltöltött éjszakára célozgat. - És ugye nem akar nekem ellentmondani? - zárta a mondandóját, majd felállt, és egy elbűvölőnek szánt búcsúmosoly kíséretében elsietett.

Én meg csak nyeltem, és néztem a jelenség után. A rossz érzés belül egyre erősödött. Kicsoda ez a nő? Hogy lehet az, hogy valaki ilyen gyönyörű, és egyszerre ennyire határozott?

Ekkor végre eszembe jutott, ami az előbb nem. Kb. két hete olvastam: pert indítottak a férje ellen „a maffia amerikai ágával való együttműködése” miatt, és a vád megalapozott. Tehát a férje az amerikai maffia egyik vezetője.

Jézusom! Mibe keveredtem?

Mivel volt még néhány percem, kinyitottam a borítékot. Volt benne egy Alain Scott névre szóló repülőjegy az azonnal induló járatra Vegasba, valamint egy papír, rajta:

„Ez a jegye. Carlos Charltonnak meg kell halnia! 10 millió amerikai dollárt is kap azon felül, amit mondtam, ha elintézi! De vigyázzon, ne látsszon gyilkosságnak! A pénzét és az ajándékát 1 hónap múlva kapja meg, keressen meg! Ezt a papírt pedig semmisítse meg.”

Elkezdett forogni velem a váróterem. Tehát meg kéne ölnöm a férjét, erre van egy hónapom. Ha megteszem, kapok 10 milliót, de cserébe egész életemben a nyomomban lesz az amerikai maffia nagy része, fejemen pedig egy jó vastag fejpénz.

Ha nem teszem meg, akkor meg ezzel a milliárdos bestiával gyűlik meg a bajom, aki szintén elég veszélyesnek tűnik. Szép kilátások. Tudtam, bármelyiket választom, mozgalmas és veszélyes jövő elé nézek. Ami nagyobb baj, hogy tudtam, egyik fél sem felejtene el egyhamar.

A két rossz közül nehéz dönteni. Miért engem talált meg ez a nő és nem egy bérgyilkost? Biztosan talált volna megfelelőt.

Nem szokásom elfutni semmi elől, de azt már megtanultam: néha egészségesebb futni, mint meghalni.

Ideje takarékra állítani magam, irány valami nyugodt hely, ahol elmélkedhetek.

Gyorsan vettem egy jegyet és még elértem az öt perccel később induló gépet Párizsba, a szerelem és az örök fény városába, reméltem, hogy az egy hónap alatt sikerül rájönnöm, hogyan maradjak életben.

A mobilom kijelzőjén ekkor felvillant egy értesítés: nem fogadott hívás. Spanyol körzetszám. Visszahívtam, de a szám már „nem létezett”. Ez meg mi volt, ki lehetett?

2. FEJEZET

Franciaország, Párizs, 2025. szeptember 27. 11:46, Robert szemszögéből

Dél körül járt az idő, amikor megcsörrent a telefonom. Murphy-törvénye szerint természetesen akkor, amikor a legkiszolgáltatottabb az ember: törölköző a derekamon, víz csöpög a hajamból, és a lakásban pont ott hagytam a mobilt, ahol a legmesszebb volt tőlem.

- Halló? - morogtam, és próbáltam normálisan beszélni, mint aki mindig így fogad hívást.

- Szia, drágám - jött a kellemes, huszonéves női hang. A mondat végén ott volt az a mosoly, amitől a férfiak hajlamosak elfelejteni, hogy a világban fegyverek is léteznek. - Remélem, nem keverted magad megint bajba.

A hangot ezer közül is felismertem.

- Brigitte?
- Ki más? - nevetett. - Úgy volt, holnapután érek Párizsba… de elengedtek hamarabb. Viszont csak holnapig maradok, nem három napig.

- Most hol vagy?
- A Charles de Gaulle-on, az imént szálltam le.

A törölközőmet szorosabbra húztam. A férfi ilyenkor nem azért siet, mert türelmetlen. Azért, mert fél, hogy az a másvalaki közben meggondolhatja magát.

- Kimegyek érted. Várj meg.

- Siess - suttogta. - Már alig várom, hogy találkozzunk.

Letettem.

A lépcsőházból kilépve egy az utca végénél közeledő autó hangját hallottam, de még nem láttam: sportos motorhang, túl erős és túl gyorsan közelített. Az utca ahol lakom, egy normál fővárosi kétsávos utca, mindkét oldalán parkoló autókkal, szinte sosincs üres parkolóhely. Ez most nem zavart, mivel kiállni készültem az autóval, és nem leparkolni. Abban a pillanatban a tarkómnál kirázott a hideg, amit nem a még mindig vizes fejbőröm miatt éreztem, ez pontosan olyan volt, amikor tudod, hogy valaki figyel, de nem látod. Ritkán szokott ez az érzés előjönni, de olyankor sosem téved.

Odaértem a parkoló autómhoz, épp megnyomtam az autóm riasztóját kikapcsoló gombot és ekkor megláttam a kocsit. Nem az enyémet, hanem az övékét, ami hangosan közeledett.

Ismertem azt az autót. És ismertem a benne ülőket is: három alak, széles vállak, kéz alacsonyan, a sofőr keze sem a kormányon. A következő másodpercben a kezükben lévő valamin megcsillant a fény, lassítanak.

- Na persze - szaladt ki belőlem. - Pont ma.

Gyorsan a kocsim ajtaja felé vetődtem, de elkéstem vele. A kesztyűtartóban volt a Browning pisztolyom, a “hű társam”, amit már nem érhettem el. Maradtam az ajtón kívül, a földön a kocsim fedezékében - és ez most kivételesen a legegyszerűbb túlélési protokollom volt.

A lövések nem úgy szólnak, mint a filmekben. Nincs lövésvisszhang, sem hősies reakció. Van viszont éles csattanás, és az a különös hang, amikor a fémbe csapódik valami, ami egy neked szánt üzenet volt.

A lövéssorozat az ajtómat lyuggatta át ott, ahol a mellkasom lett volna, ha beugrom a fegyveremért. Ezt nevezik a katonaságnál speciális tapasztalatnak: amikor a tanulópénz golyó alakot ölt.

Oldalra gurultam két parkoló autó közé, és próbáltam közben folyamatosan fedezékben maradni. A támadók nem álltak meg teljesen, csak lőttek, aztán gázt adtak. Profi munka volt, határozott üzenet. Nekem.

Amikor eltűntek, felnéztem a saját kocsimra. Úgy nézett ki, mint egy rossz francia reklám, ami az ementáli sajtok és az autó házasságáról szól.

- Rendben - mondtam félhangosan. - Akkor a randin legalább lesz miről beszélgetnünk.

A motor beindult. Mázli. Valaki odakiáltott, kérdezett valamit, de én már csak a reptér felé vezető utat láttam, semmi más nem érdekelt. Nagyon gyorsan mentem. Tizenhat perc múlva fékeztem a terminál előtt.

Ott egy molett úr tágra nyílt szemmel bámulta a kocsimat.

- Mi történt?

Ránéztem, aztán vállat vontam.

- Áthajtottam egy rossz környéken - mondtam -, ezek indiánok nyilainak a nyomai.

Reméltem, hogy egy viccel Brigittet is le tudom majd nyugtatni.

A váróteremben Brigittet könnyen megismertem vörös hajáról. Elegáns világoskék kosztüm volt rajta, ami nem emelte ki bájait, de én már ismertem, mit rejt a ruha. Hozzám ugrott, megcsókolt.

- Na végre! Hol voltál eddig? És hogy nézel ki? - kérdezte izgatottan.

Biztos kint volt még az arcomon az elmúlt fél óra izgalma.

- Pár szót váltottam régi barátaimmal.
- De semmi komoly, mint mindig, igaz?
- Igaz. Na, megyünk?

Átkaroltam, és kifelé vezettem az autóm felé.

Figyeltem az arcát, és vártam a hatást. Nem kellett sokáig várnom. Amint meglátta a pókhálószerű szélvédőt és a centis lyukakat mindenhol, a földbe gyökerezett a lába, és az arca először elfehéredett, majd a rémület, a félelem és a kíváncsiság jelei mutatkoztak rajta - mind egyszerre.

Erről az amúgy szép arcról és a rajta esett változásokról tanulmányt lehetne írni.

- Robert, mi történt? - kérdezte, mikor ismét meg tudott szólalni.

- Mondtam, váltottunk pár szót a barátaimmal, csak épp nem hagytak szóhoz jutni.

- Ne szórakozz velem! Hiszen szét van lőve az autód!
- Semmi különös, apróság…

- Hogy mondhatsz ilyet? Neked semmi bajod?
- Látod, én egészben vagyok - mondtam kissé cinikusan, már kezdtem kijönni a sodromból.

A kapcsolatunk sosem a mély érzelmekről szólt, csak a fizikai szórakozásról. Így szeretek élni, vagy elfogadnak a nők így, vagy nem és akkor pá. Ez a mottóm is. Vagy legalábbis valami ilyesmi.

- Nem akarom, hogy az egész életed így éld le! Bár ha így folytatod, nem lesz sokáig ezzel problémád! - folytatta.

- Na jó, igazad van, de fejezzük ezt be, ez nem a te gondod, inkább menjünk valahová. A rossz pénz nem vész el, emlékszel? - és megtoldottam a mondandómat egy hosszabb puszival, ezzel eddig mindig le tudtam venni Brigittet a lábáról.

- A fenébe is Robert! Tudod mennyire dühös vagyok?! De oké, nyertél.

- Tudom édes. Megpróbálhatlak kiengesztelni? Tudod, úgy ahogyan igazán szereted. - és megtoldottam egy forró, érzéki csókkal is, hogy biztosan tudja mire gondolok.

- Huhh, Robert. Rob. Ezzel mindig leveszel a lábamról. Tudod mit szeretek benned. Vezess haza az ágyba. Várom az éjszakát - úgy tűnt, megnyugodott.

- Rendben, szállj be, de úgy érzem, szólnom kell: nem kell éjszakáig várnod.

És ahogyan egy úr nem várakoztatja meg a hölgyet, tényleg nem kellett várnia éjszakáig. Már az este is mozgalmasnak ígérkezett. Nem aludtunk aznap egy szemernyit sem, hisz be kellett pótolnunk azt a néhány napot.

3. FEJEZET

Franciaország, Párizs, szeptember 28. 10:13, Robert

Hamar eltelt az az éjjel Brigittel. Te jó ég, ő már hajnalban tovább állt, és én még nem pihentem ki magam, pedig miután elment, aludtam vagy négy órát.

A kocsim pedig még mindig tropa volt, nem jutott időm reggel elvinni a szervizbe, megcsináltatni.

- Nem baj, délután elviszem, hogy legalább kezdjék el - döntöttem el, majd lementem megnézni alaposabban a kocsit.

Ott álltam járgányom előtt, és éppen azon rágódtam, mennyibe is lesz ez nekem, amikor mellém gurult egy Fiat Punto.

- Hello mister, meghívhatlak egy ebédre?

Meglepődve fordultam hátra, Kathy volt az.

Teljesen kiment a fejemből, úgy látszik, még nem ébredtem fel teljesen. Ugyan az ebédhez még korán volt, de ha egy vonzó hölgy invitál, nem lehet nemet mondani.

- Köszönöm, egy ilyen meghívásra nem lehet nemet mondani! - Autójavítás elhalasztva.

Beültem mellé. Ekkor vettem csak észre, hogy ma az öltözködését nézve különösen „veszélyes” hangulatban van: nem kihívóan, egyszerűen csak úgy, hogy az embernek hirtelen több fegyelmet kell parancsolnia magára, mint amennyit délelőttre tervezett. A szoknyája combközépig ért, és én pontosan addig jutottam a szememmel, ameddig egy tisztességes férfi még el tudja magyarázni magának, hogy „áá ez csak véletlen volt”.

- Vissza a szemekkel! Az magántulajdon! - csattant rám, és közben úgy mosolygott, mintha ő maga is tudná, hogy ez a mondat egyszerre vicc és határvonal. - Merre menjünk?

- Amerre te - feleltem, és inkább a biztonsági övvel kezdtem barátkozni.

Kár, hogy ő nem az „én magántulajdonom”. Szerencsés flótás lesz az, aki egyszer majd tényleg közel kerül hozzá - és nem csak fizikailag, hanem úgy is, hogy Kathy beengedi a saját világába.

Mert Kathy nem az a fajta nő, akit meg lehet hódítani egy jól időzített bókkal és egy drága vacsorával. Huszonhárom éves, és még nem volt komoly kapcsolata, nem azért, mert ne lenne rá ezer jelentkező, hanem mert képes nemet mondani úgy, hogy közben senki nem érzi magát megalázva. Zseniálisan kezeli a férfiakat: egy mosollyal megállít, egy mondattal elterel, és mire észbe kapsz, már hálás vagy neki, hogy nem te kellesz.

Sportos, maratont fut - és ez nem csak annyit jelent, hogy jó az alakja, hanem azt is, hogy fejben is kitartó. Van benne valami fegyelmezett, valami nagyon összerakott. Az enyhén ázsiai vonalú, ám világoskék szeme együtt olyan, mintha két külön világ találkozna benne, és furcsa módon mégis természetes. A félhosszú fekete haját többnyire lófarokba fogja, mert praktikus, és Kathy mindig praktikus maradt, amikor a többi lány már rég csak mások benyomására hajtott. Biztos voltam benne, ő negyed annyit sem áll a tükör előtt, mint a többi korabeli nő, de abban is, hogy nincs is szüksége rá.

Nekem sajnos elérhetetlen. De barátnak páratlan, és én őszintén hálás vagyok a sorsnak, hogy a barátomnak tarthatom. Néha azon kapom magam, hogy érte még a nőcsábász életmódomat is eldobnám - a plusz nyolc évem sem zavarna, meg az sem, hogy néhány centivel magasabb nálam… ha őt nem zavarná, hogy alacsonyabb vagyok nála.

- Egy kellemes délelőtti beszélgetős séta után tudok egy helyet az ebédhez. Van egy kedves kis étterem, ami a kitűnő kétszemélyes sajttáljukról híres és mellette egy csendes park! Emlékszel még arra a helyre, ahol megismerkedtünk? - tettem fel neki a kérdést.

- Persze, hogy emlékszem, hogy is felejthettem volna el!? A Parc Montsouris-ben találkoztunk, ott kezdtél el nekem udvarolni, utána meg ettünk egyet a Lecsóban, azaz a Ratatouille-ben! - jött a pontos felelet és már indult is velünk a Fiat.

Nem rohantunk, nem is kellett. Párizsban az ember vagy siet, vagy figyel - én az utóbbit választottam, főleg amikor Kathy vezetett.

A kocsi úgy vágott át a belvároson, mintha a KRESZ csak egy udvarias javaslat lenne. Én a kapaszkodót szorítottam, ő meg közben magyarázott az elmúlt napjairól, gesztikulált, és néha rám nézett a kanyar közepén, mintha a fizika és az autó úgyis tudná a dolgát helyettünk.

- Ne nézz rám így! - csattant fel, amikor újabb centikre suhantunk el egy jelzőlámpától. - Ez nem csoda volt, hanem tudás!

- Aha. És a tudás része az is, hogy közben nem előre nézel? - kérdeztem.

- A perifériás látás is látás, Rob - mondta, és olyan komolyan adta elő, mintha tankönyvből idézne.

A kedvenc parkomnál, a Parc Montsouris-nál végre kiszálltunk. Odafelé csak háromszor léptük át a sebességhatárt, hiszen nem siettünk. A levegőben ott volt a szeptember végi Párizs szaga: kávé, nedves kő, friss péksütemény, és az a finom, alig észrevehető feszültség, ami a város sajátja.

Most, szeptember legvégén a Parc Montsouris már kifelé tartott a nyárból, de az ősz még csak óvatosan érződött: a fák lombja itt-ott már sárgásra vált, másutt makacsul zöld maradt, és a tó felszínén megnyúlva látszódott a borongós égbolt. Ez az időszak volt a legjobb a parkban egy beszélgetésre, imádtam ilyenkor.

A kavicsos úton sétálva finoman ropogott a lábunk alatt a lehullott levél, miközben az RER B, az elővárosi gyorsvasút tompa zaja néha átszűrődött a fák között. Elhaladtunk egy pad mellett, ahol egy idős férfi galambokat etetett, a víz felől pedig kacsák halk hápogása keveredett egy távoli szaxofon bizonytalan hangjaival. Ez az egész nagyon francia, nagyon Párizs. Beszélgettünk, meg-megálltunk a pálmaház felé vezető kanyarnál, éppen arrafelé ahol annak idején megismerkedtünk.

Sétálgattunk, majd kiértünk a parkból, üzletek mellett folytattuk utunkat a Lecsó felé. Kathy beszélt - sokat, gyorsan és vidáman -, én meg közben automatikusan a kirakatok üvegében néztem vissza a hátunk mögötti utcát. Régi rossz szokás, hiszen a baj nem mindig jön szemből, igaz?

- Te mindig így jársz? - kérdezte tőlem, oldalra sandítva.

- Hogy?

- Úgy… mintha egyszerre két irányba néznél. - nevetett rám vidáman.

Mosolyogva megvontam a vállam.

- Csak amióta rájöttem, hogy a meglepetéseknek van pár rosszabb fajtája is, ami nem szemből érkezik.

Teljesen elfeledkeztünk a külvilágról, könnyedek és boldogok voltunk.

A Ratatouille feliratát már messziről kiszúrtam. Még nem voltak sokan bent, ami azt jelentette, hogy még túl korán van.

Benyomtuk az ajtót, és a csengő hangja úgy csengett, mintha túl vidáman jelentené be: „na, végre ti is itt vagytok”.

Odabent meleg volt és sűrű illat: vaj, piruló hagyma, friss kenyér, és valami fűszer, amitől az ember azonnal éhesnek hiszi magát, még akkor is, ha nem az. A fények nem voltak erősek, inkább barátságosak, olyanok, amik elhitetik veled, hogy itt semmi rossz nem történhet, mert „ez csak egy kis barátságos hely”.

A falakon régi plakátok és egy-két gyanúsan művészi fotó lógott, a pultnak támaszkodva pedig úgy nézett ránk a tulaj, mintha egyszerre lenne vendéglős és bíró: egy pillantás alatt eldöntötte, hogy megérdemeljük-e a legjobb asztalt. Hamar felismert, ránk mosolygott és elindult felénk.

Kathy visszamosolygott rá, közben végigfuttatta tekintetét a termen - nem hiúságból, inkább megszokásból -, én meg akaratlanul is kiszúrtam, hogy a hangok ma valahogy tompábbak voltak.

Csak egy asztalt foglalt el két férfi, akik előtt csak üvegeket láttam. Nem gondoltam volna, hogy ennyi hely lesz, de még korán volt, a törzsvendégek legkorábban egy körül lesznek várhatóak, ráadásul múlt éjszaka sokáig ünnepelte a város ezen része a labdarúgócsapatuk hétvégi győzelmét.

- Monsieur Scippel, nagyon örülök önöknek! - szólított a pincér-tulaj amint odaért -, bármelyik asztalhoz leülhetnek.

- Nagyszerű, köszönjük.

- Az étlap. - osztott ki nekünk két étlapot, amint helyet foglaltunk egy szimpatikus asztalnál, majd folytatta: - Tudják már, mit hozhatok inni? A szokásosat?

- Köszönöm, még nem tudjuk.

- Rendben, akkor mindjárt visszajövök.

Már ismertek, hiszen elég gyakran járok oda. Ez egy egyszerű, hangulatos kis vendéglő volt, bent mindössze tíz asztallal. Itt a többi étteremmel ellentétben nem profitvadászat folyt, hanem a meglévő vendégeket igyekeztek megtartani csodálatos ízekkel, ám ennek megkérték az árát is. A vendégek hosszabb távú marasztalása sikerült, hiszen állandó vendégkörrel rendelkeztek.

Az biztos, ha betette valaki a lábát egyszer ide, akkor mindig szívesen járt vissza. Mint én is annak idején, amikor megismertem Kathy-t. Te jó ég, már másfél éve, hogy barátok vagyunk.

Büszke voltam magamra és persze Kathy-re is, hiszen alighogy beléptünk, a két férfi egyből kigúvadt szemekkel csodálta őt, amíg le nem ültünk. Utána is sűrűn felénk néztek, csillogó szemekkel. Hát nekem ennyi jutott Kathy-ből: néhány irigy férfi tekintete és az ő barátsága, de ez nekem elég volt.

Miután az italokat kikértük és nézegettük az étlapot, akkor jött rám a szükség.

- Egy pillanatra magadra hagylak, hátra kell mennem, hív a természet.
- Csak nyugodtan, Rob, mit kérsz?
- Amit te - válaszoltam, és hátra vonultam, magára hagyva a kíváncsi pillantások kereszttüzében.

Már elvégeztem a dolgom, mikor egy, a környezetemhez nem illő kattanást hallottam, majd még egyet. Nagyon rossz érzés kerített hatalmába az ismerős hangok miatt, olyan volt, mintha… Remélem, nem hangtompítós lövéseket hallottam?!

Óvatosan kilestem az előtérbe. Két álarcos férfival gyarapodott a létszám, mindkettő kezében egy-egy pisztoly lapult, csövükön hangtompítókkal.

Kathy a helyén ült látszólag teljesen nyugodtan, de az a két férfi az asztalnál úgy tűnt, mintha már készülődne valamire. A helyzet nem volt valami kecsegtető.

Engem ekkor még nem láthattak meg, és úgy véltem, ez lehet a hazai csapat sikerének a kulcsa. A rablók jól megtermett legények voltak, külön-külön nyomhattak vagy 90-100 kilót, és persze ami rajtuk volt, az nem súlyfelesleg.

Én a 175 centimmel és átlagos testalkatommal csak kerti törpe voltam hozzájuk képest, ami egy esetleges közelharcban nem volt éppen bíztató rám nézve. A fegyverem meg persze a szétlőtt kocsimban volt, otthon, a ház előtt.

- Ide a kasszát!

Ez persze nem nekem, hanem a pincér-tulajnak szólt. A vendéglős nem nagyon mert ellenkezni, hátra ment a kasszához, az irodájába, és vele az egyik behemót is természetesen. A harisnyás szerencséjére nem felém a mosdó irányába jöttek, hanem a konyhán át.

Míg ők hátul ügyködtek, én fejben végigpörgettem minden menekülési irányt: konyha, hátsó kijárat, raktár, az a keskeny folyosó, amin egy ember még elfér, kettő már nem. Az agyam azt mondta, Kathy biztonsága miatt maradjak csendben és ne hősködjek.

Ekkor nyílt az étterem bejárati ajtaja.

Nem csapódott, nem is nyekkent, csak úgy kinyílt, mintha a vendéglő ajtaja is tudná, hogy most nem szabad hangosnak lennie. A férfi, aki belépett, nem illett ide, nem a ruhája, hanem a mozgása miatt. Aki ilyen lazán lépked, az vagy egy jókora balek, vagy egy áldozat, esetleg egy laza jenki és ez utóbbi a legrosszabb fajta. Furcsa volt, hogy a kapunyitást jelző csengő teljesen néma maradt, pedig nekünk hangosan csengett, de ez csak sokkal később tűnt fel, amikor már mindegy volt, nem volt „na, végre ti is itt vagytok” csengőhang.

Zsebre tett kézzel érkezett, mintha sétálna. A tekintete viszont úgy pásztázta végig a termet, mint aki pontosan tudja, kit és mit keres.

Amikor rám nézett, egy pillanatra egy furcsa érzés kerített hatalmába: nem én figyelem őt, mivel ő már évezredek óta figyel engem.

4. FEJEZET

Franciaország, Párizs, ugyanekkor, Alain

Párizs déli részén, a Cité Universitaire, Párizs legnagyobb nemzetközi diák- és kutatóvárosának épületei között sétálgatva még egyszer átgondoltam a chicagói esetet, és rájöttem, hogy ha nem akarom, hogy életem végéig üldözzön az a nő, valamit tennem kellene vele. Persze nem azt, amire célozgatott, hanem valahogy el kéne tüntetni őt a képből, akkor rögtön megoldódna ez a piszkos ügy. Ehhez ismerőseimet a rendőrségnél, vagy akár még a CIA-nál is mozgósíthattam, de meg kellett találnom a legjobb lehetőséget. Mivel egyelőre semmi megoldás nem jutott eszembe, úgy döntöttem, Párizsból is tovább lépek.

- Mondjuk második hazámba, Magyarországra megyek. - döntöttem el magamban.

Kissé szórakozott lehettem, mert felszálltam a „RER B”-re, azaz az egyik elővárosi gyorsvasútra, de rossz irányba. Nem kellett sok idő míg észrevettem, ezért amint lehetett leszálltam, majd a számomra teljesen ismeretlen helyen elkezdtem sétálni. Csak úgy, amerre a lábaim vittek. Egyfajta búcsúm volt ez Párizstól. Olyan helyet kerestem, ahol új benyomásokat szerezve talán megtalál egy új ötlet, amivel kezdhetek valamit a Charlton ügyben.

Eddig kétszer jártam Párizsban és szerettem volna még kiélvezni, ameddig még igazán francia maradhat - ami sajnos már egyre kevésbé igaz rá, ahogy Európa nyugati feléről is ugyanez mondható el.

Így jutottam el valamilyen parkba, ahol galambok és kacsák szálltak fel riadtan előlem, majd valamilyen hangszer hangját sodorta felém a szél. Egy kissrác egy csokor eladó rózsával a kezében sietett felém, majd mikor látta, hogy egyedül vagyok, tovább ment és egy párra vadászott. Szépnek, nyugodtnak találtam a parkot, hagytam, hogy a nyugalom teljesen átjárja a testem, nagyon élveztem. Már csak a finom frissen sült croissant illata hiányzott az igazi franci érzethez.

Talán az ösztönöm vezetett, vagy valami felsőbb akarat, nem tudom, de miután magam mögött hagytam a parkot, azon kaptam magam, hogy a közelben senki sincsen, a csalhatatlan őrző szellemem viszont jelzett, valakit veszély fenyeget a közelben.

Megálltam hát, ellazultam, fókuszáltam. Az imént járt át a béke, ezért nagyon gyorsan ment, nyugodt volt a szellemem. A belső érzéseimet figyeltem és vártam. Amikor erősen koncentrálok, kitágul körülöttem a tér. Ilyenkor kiélesednek az érzékszerveim, jobban látok, hallok, érzek. Arra is rájöttem már, hogy ilyenkor valahogy az események előtt meg tudom érezni azt is, mi fog történni. Volt, hogy megmentette már az életem ez a képesség, de ugyanannyiszor sodort már bajba is. Az emberek általában félnek az ismeretlentől, ezért ezeket a dolgokat nem reklámozom. Most főleg a belső megérzésemre fókuszáltam, amely egy közeli étterem felé vezetett.

Azzal, hogy elindultam arra - ahogy már máskor is történt -, most is belebotlottam valamibe, amitől minden épeszű ember hanyatt-homlok menekült volna. Most sajnáltam igazán, hogy nincs nálam a pisztolyom.

Eddig ugyan nem jártam még abban az étteremben, de kíváncsi voltam, vajon milyen lehet az étlapjuk. Egy kis koncentrációval elértem, hogy ne szólaljon meg az ajtócsengő (apró trükk, ami néha sikerül, néha nem), majd ennek a sikerén felbátorodva, lazán benyitottam, és kezeimet zsebre vágva besétáltam.

Két férfi ült az egyik asztalnál, két üveg bourbon társaságában. Egy fegyveres, álarcos alak állt a helyiségben, aki a két bourbonost és egy másik asztalnál ülő hölgyet tartott sakkban. A fegyveres a bourbonosoktól három lépésnyire állt, míg a nőtől ötre, és a mozgásra azonnal felém fordult. Ennyit láttam első nekifutásra, de éreztem, a helyzet kulcsa a két férfi lehet.

- Fel a kezekkel! - kiáltott rám az álarcos franciául, és bár nagyon gyenge a franciám, azért értettem, mit akar. Nem szoktam meg, hogy kiabáljanak velem, de a felém forduló fegyvercső kellő nyomatékot adott a szavainak. Mit tehettem, felraktam hát a mancsaimat.

A két bourbonos férfi csak erre várt: gyorsan leküzdötték azt a három lépést és ráugrottak a fegyveresre, pár pillanat múlva pedig már nem volt miért fenn tartanom a kezeimet, levettem őket a levegőből. A fegyver hamar az egyik bourbonos kezébe került, a másik férfi egy időre ártalmatlanná tette a földre került támadót.

Ekkor a mosdó felől megjelent egy barna hajú, alacsonyabb férfi is. Az arcán a megkönnyebbülést látva nyugtáztam, hogy minden bizonnyal megvan a nő párja.

Ebben a pillanatban újabb veszélyt éreztem, és lépteket hallottam a konyha felől, de nem volt időm senkit figyelmeztetni. A nő barátja még távol volt a nőtől, amikor a konyha irányából egy pukkanás hallatszott, a frissen szerzett fegyverrel hadonászó bourbonos pedig a melléhez kapott, és egy nyögés kíséretében elterült a padlón.

A másik férfi ekkor már a konyha felé indult, de most észlelte, hogy baj van, ezért hirtelen elvetődött, majd elkezdett visszakúszni a sérült haverjához, valószínűleg az egyetlen alkalmas fegyverért, a földre került pisztolyért. Az újonnan érkezett álarcos ezt látva csak őt lőtte, szerencsére csak a két bourbonost gondolta komoly veszélyforrásnak.

Amint a visszafelé kúszó férfi a sérült társához ért, azonnal felvette annak fegyverét, majd az asztalok között térdre emelkedve, klasszikus lőállásból viszonozta a lövéseket.

Én, amint az első golyó eltalálta a két fickó közül azt akinél a fegyver volt, egy erős elrugaszkodást követően, kecses ívű „műrepülést” végezve a nő felé vágódtam, magam alá gyűrve őt. Nem volt igazán kellemetlen a landolásom a testén, de sajnos ettől a kellemes póztól is hamar búcsút kellett vennem, mert húsz másodperc múlva máris abbamaradtak a pukkanások. Addig én hősiesen igyekeztem védeni a nőt a golyóktól, amik szerencsére nem felénk tartottak.