GÁRDONYI GÉZA

FEKETE NAP

TÖRTÉNET A SZABADSÁGHÁBORUBÓL
3 FELVONÁSBAN

ISBN 978-615-6683-66-3

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

SZEMÉLYEK:

ELSŐ FELVONÁS.

MÁSODIK FELVONÁS.

HARMADIK FELVONÁS.

SZEMÉLYEK:

Moháriné
Sándor, a fia
Berta, Sándornak a felesége
Ezredes (Honvéd)
Hadnagy
Őrmester
Káplár
Marci, honvéd
Plébános
Káplán
Lencsi, cseléd
Bíró
Kisbíró
Kisköre
Kákó                  |
Pikles                  |   cigányok
Lütyő                  |
Kecsege              |
Pista
Mayer, kapitány
Gimpel
Weiss
Fröhlich
Gutmann
Schwarz
Funkel Kristóf
Adler
Wagner
Ezredes (Osztrák)
Tikiné
Tikiné fia

Honvédek, szoldátok, népfelkelők, nép.

Történik 1849. tavaszán.

ELSŐ FELVONÁS.

(Jómódú parasztház udvara. Jobbfelől országút. Az országúton kőkereszt, a jobb sarkon. A kőkereszt annyira elől áll, hogy felerészben a kárpit takarja. Az udvaron asztal, székek. Oldalt gúlába rakott puskák. A házon két ajtó. A nézőtér melletti a konyhaajtó, a belső szobaajtó. A utóbbi ajtó mellett gyökérből font régi karosszék. A falon üres kalitka. A színen hever egy vasvilla és egy ásó. A ház belső sarkánál pince áll. A festett háttér: dombos vidéken akácfás falu.)

I.

Sándor, Berta, Cigányok. Őrmester, Bíró, Honvédek.

(A honvédek az asztalnál ülnek. Moháriék szolgálnak nekik. A cigányok éppen véget cifráznak.)

ŐRMESTER: (Fölveszi a poharat.) No de most már takarodunk: Isten éltesse a ház kedves asszonyait, gazdáját. Adja vissza százszorosan a tyúkot, csirkét, amit elköltöttünk. Borát meg ezerszeresen, hogy még a ludak is borban úszkáljanak. Köszönjük a szíves jóltartást. És ha majd a békességes napokban találkozunk, akkor is hálásan szorítjuk meg a kezöket. (Kezet szorít Sándorral és Bertával.)

CIGÁNYOK: (Tust zendítenek.)

BÍRÓ: (Méltóságos öreg ember. Kissé kapatos. A kezében pohár.) Erre gyűjjenek majd visszafelé is. Ameddig én bíró vagyok, van széna, van abrak. Mer én csak aszondom: embörök! avval mögvan mindön! (Iszik.)

SÁNDOR: (Parasztos posztónadrágban, ingujjban, hajadon fővel.) Szívesen adtunk mindent. (Poharat vesz fel.) Isten vezérelje dicsőségre azt a zászlót, amely egy éjjel az én portámon pihent. Bár alatta mehetnék én is veletek a német ellen, rác ellen, mindenki ellen, aki az országunkat pusztítja.

1. HONVÉD: (Öreg.) Hát mér nem jösz?

SÁNDOR: Asszonyokra hagyjam-e a házat? Itt az országút. Erre özönlik minden csürhe! A német is meglássák átjön a mi falunkon.

BÍRÓ: De mán azt nem engedjük! Míg én bíró vagyok...

BERTA: Az én uram nem hagyhat el bennünket.

2. HONVÉD: (Balra az út felé kiált.) Új harcosok! Éljenek!

MIND: (Lelkesülten.) Éljenek! Éljenek!

ŐRMESTER: (Eléjök megy az érkezőknek.)

II.

Előbbiek. Kisköre, Hat fia, Három bérese.

(Bal előtérből jönnek. Az apa öreg fehér szakálú ember, magyar ruhában, fiai szintén magyarruhás emberek. A legfiatalabb tizenöt éves. A három béres szűrös, gatyás ember. Valamennyi kardos. A béresek kardja rozsdás Rákóczi-kori.)

KISKÖRE: (Peckesen, minden szót hangsúlyozva.) Kisköre Balog István vagyok. Már nem nézhetem tovább hazám pusztulását. Ezek a fiaim. Ezek a szolgáim. Kinél kell jelentkeznem?

MIND: Éljenek! (Kezelnek velök.)

ŐRMESTER: Nálam is lehet jelentkezni, de ihol az ezredes úr.

III.

Előbbiek. Ezredes. Néhány tiszt.

(Jobb háttérből jönnek.)

EZREDES: (Rendelkező hangon egy tiszthez a beszélgetést folytatva.) Ha a híd felől semmit se jelent az őrség, el kell menni a nyárfaligetig. Az előőrsök ne bocsátkozzanak harcba. Visszavonúlunk a hídig. Az a fő, hogy a hidat megtartsuk. (Kiskörére néz.)

ŐRMESTER: Jelentem ezredes uram, új harcosok érkeztek.

KISKÖRE: A nevem...

EZREDES: (Kezet nyújt.) A neve: derék hazafi. Ezek a fiai?

KISKÖRE: Mind a hat.

EZREDES: Ez is jön, ez a legkisebb?

KISKÖRE: Tizenötesztendős. Dobolni tud.

EZREDES: Nem félsz fiam?

6. FIÚ: Apám nem úgy nevelt!

EZREDES: Volt katona, bátyám?

KISKÖRE: Napóleon ellen harcoltam Győr alatt.

EZREDES: Mi volt a rangja?

KISKÖRE: Hadnagy voltam.

EZREDES: (Egy tiszthez.) Főhadnagyi ranggal beirandó.

Ti fiúk egyelőre közlegények vagytok. (A szolgákhoz.) Veletek is kezet fogok, derék honfiak. Az uratok csapatába lesztek beosztva. (Kisköréhez.) Itt mingyárt felesküsznek.

1. HONVÉD: (A zászlót odaviszi.)

SÁNDOR: (A hatodik fiúhoz kerül hátulról lelkesülten.) Mi neve kis úrfi? (Kezet szorít vele.)

6. FIÚ: Sándor.

SÁNDOR: Engem is úgy hínak. (Káprázó szemmel nézi.)

EZREDES: (Előmondja az esküt.) Esküszöm az egy élő Istenre, - hogy hazámnak ügyéhez, - hazám e hadi zászlójához, - hű maradok, - Isten engem úgy segéljen!

SÁNDOR: Nézd Berta: milyen fiatal! és az milyen öreg.

BERTA: (Elvonni igyekszik.) Édesanyánk hívja. Gyöjjön.

IV.

Előbbiek, Moháriné.

MOHÁRINÉ: (A házból lép ki. Jobb kezében bot. Balkézt leánykát vezet. Vak. Erős, ősi, méltóságos alak. A beszédekre figyelve jön.)

KISKÖRE: Büszke vagyok rá, hogy ezredes úrnak esküdtem fel.

EZREDES: Én is büszke vagyok arra, hogy ilyen ember csatlakozik a zászlómhoz. Némelyik fiatal leszáll a lóról és kuckóba húzódik, az öreg meg leszáll a kuckóból és felköti a kardot.

BÍRÓ: Én is felkötöm az istenfáját neki! (magát javító hangon.) Decsak itthon.

MOHÁRINÉ: (Ijedten.) Sándor, gyer ide! A dolmányod rajtad van-e? Meghülsz! (Mozdulataiból látszik, hogy Bertát és Sándort kérdezi.)

SÁNDOR: Rajtam van. (Nincs rajta.)

EZREDES: (Szalutál Kiskörének.) Főhadnagy úr, csatlakozzék hozzám. (A honvédekhez.) Fiúk, az ellenség közeledését már tegnap jelezték. Egyesülnünk kell még ma a főhaddal. Csöndes menetelést tovább indulunk. (A tisztekkel el balra, utánok Kisköréék és a zászlós.)

CIGÁNYOK: (A Rákócit rázendítve követik őket be a faluba.)

V.

Sándor. Berta. Moháriné. Honvédek.

MOHÁRINÉ: No már elhagynak bennünket?

ŐRMESTER: Csak épp meghálásra szálltunk be nagyasszonyom. Bár itt pihenhetnénk legalább egy hétig.

1. HONVÉD: Majd megpihenünk a koporsóba.

ŐRMESTER: Am má nem sokat ér bátya. Pihenni csak kancsó mellett lehet.

1. HONVÉD: Te még ott is innál?

HONVÉDEK: (Öltögetik a borjút, a fegyvert.)

MOHÁRINÉ: Sándorkám. Hozd fel nekik még azt a harmincadiki jó óbort.

BÍRÓ: Azt, azt! Hát van még belűle?

SÁNDOR: Hisz abból nincs már édesanyám!

BERTA: Nem megittuk a lakodalomban? (Mosolygó arccal, halkan beszél neki: mozdulatával azt mondja, hogy kár lenne azt a bort előadni, hiszen a rendes is jó nekik.)

MOHÁRINÉ: Egy üveggel van még lelkem. Ott van leghátul a pince sarkában, a jobb szögletben elásva. Igaz, hogy én tettem oda...

ŐRMESTER: Inkább egy kis pálinkát szeretnénk, ha vóna.

MOHÁRINÉ: Van, hogyne volna. Hozd fel mind Sándorkám. Minden honvédnak töltsd meg a kulacsát, aki csak erre megy.

SÁNDOR: Hozom anyám. (El a pincébe.)

MOHÁRINÉ: Aztán csak verjék ki a németet, lelkem, hogy írmagja se maradjon itten. (Leül az ajtó melletti karosszékbe. A gyermek melléje ül a földre s bábúzik.)

Két lövés hangzik távolról. A honvédek pillanatra arra figyelnek.

LENCSI: (Ijedten, halkan.) Lőttek...

ŐRMESTER: Megtesszük nagyasszonyom, csak ilyen jól tartsanak bennünket mindenütt.

BÍRÓ: (Meghökkenve.) Lőttek! De talán csak nyúlra.

KÁPLÁR: (A félszeme kendővel be van kötve. Az őrmesterhez.) A mai nap se nyugszik el harc nélkül.

ŐRMESTER: Legfeljebb az előcsapatot látjuk.

1. HONVÉD: Dejszen őrmester öcsém, ahol a lába, ott mán a dereka is.

ŐRMESTER: Akkor se mi futunk öreg!

1. HONVÉD: Hát biz én nem is szaladgálok.

BÍRÓ: Csak nem jönnek tán ide?

SÁNDOR: (Visszatér két pintes üveggel. Egyiket a honvédeknek nyújtja. A másikból maga töltöget a kulacsokba.)

ŐRMESTER: (Mohárinénak.) Isten áldja meg kedves, jó nagyasszony. (Kezet fog vele, Bertával is.) Isten áldja meg mindnyájokat! (Sándornak.) Nohát nekem is... (Tölt.)

A színen jobbról balra honvédek mennek át felszerelten.

1. HONVÉD: (A ház népéhez.) Isten áldja meg mindnyájokat.

BÍRÓ: (Kis lapos üveget von elő a bekecséből.) Nekem is Sándor.

KÁPLÁR: (Mohárinénak kezet csókol.)