A VIHAR ÍGÉRETE

(A vihar szeme 1.)

Copyright © Sasvári Vivien, 2022

Első kiadás: Fumax Kft, © 2022

Szerkesztette: Holló-Vaskó Péter

Korrektúra: Tomka Eszter

Ebook: Hársfai László

Borítófestmény: Tóth-Kovács Anett

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról

és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 276 4

Mártinak, aki nélkül ez az ötlet talán meg sem fogant volna.

PROLÓGUS

A kíváncsisága mentette meg.

A karám mellett állt, apró kezét a deszkákra szorította, és figyelte a kanca hasát, amin időről időre erős remegés futott végig. A ló orrlyukai kitágultak, szeme fehérje megvillant, ahogy fájdalmasan fújtatott.

Az istállómester bent guggolt az állásban, nem engedte be a kislányt, de végül nem zavarta el, ő pedig meghúzta magát, hogy ne vonjon magára több figyelmet a kelleténél. Szerette ezt a kancát, Ezüstöt, és aggódott érte, ráadásul sosem látott még ellést. Mindig csak ott találta reggelre az anyja mellett a kiscsikót.

Az édesanyja minden bizonnyal a fülénél fogva rángatta volna fel a szobájába, de az öccse csak néhány hete született, az asszony pedig minden percét a kisbabával töltötte. Senkinek sem tűnt fel, hogy másfél órával takarodó után kiosont, és mezítláb, egyetlen vékony hálóingben beóvakodott az istállóba. Az istállómester helytelenítően összevonta a szemöldökét, de a kislány könyörgőre fogta, így végül nem zavarta fel a házba. Titkon még tetszett is neki a gyerek merészsége, bár azt nem engedte meg, hogy a ló közelébe menjen. Még csak az kellett volna, hogy megsérüljön, az úr és az úrnő sosem bocsátották volna meg neki! Ráadásul a kanca már így is elég ideges volt. Első ellés. Sok minden alakulhatott rosszul.

A kislány most már bánta, hogy nem öltözött fel jobban. A nap már jó pár órája lenyugodott, és Elara puha, fehér fénye besütött az istálló nyitott ablakán, hűvös, tavaszi szelet hozva magával. Hamarosan megkezdődik majd a vetés, és remélhetőleg elég eső esik, hogy legyen mit learatni. Bár fiatal volt még, tudta, hogy mennyire fontos megtölteni a kamrákat a rövid, de annál forróbb nyár előtt.

Hosszú-hosszú percek teltek el, a kislány óráknak érezte, mire végre előbukkant két, magzatburokkal borított pata, aztán egy kicsi, fehér orrocska. A lány levegőt sem mert venni, amint a férfi odalépett, és két mellső lábánál fogva a következő összehúzódásnál kihúzta a kiscsikót az anyaállatból. Azonnal szétbontotta a magzatburkot, majd nekiállt szalmával alaposan átdörgölni a nedves kis testet.

– Na? – fordult mosolyogva a kislány felé, ahogy Ezüst végül újra négy lábra állt, és orrával szelíden megbökdöste a csikót. – Mit gondol, kisasszony?

– Mén? – kérdezte vékony hangon, de apró termetének teljes hosszában kihúzva magát.

– Bizony – helyeselt az istállómester. – Néhány év, és remek katonai ló lesz belőle.

– De addig játszhatok majd vele?

– Ha az édesapja megengedi. – Amikor már úgy látta, minden rendben lesz, és a csikó is ingatagon bár, de lábra állt, és szopni kezdett, kilépett a karámból, majd maga elé intette a kislányt. – Most azonban jöjjön, kisasszony, ideje visszamennie a házba, mert még megfázik.

A felhangzó hatalmas csattanás mindkettejüket megdermesztette. A férfi elkapta a kislány vállát, és maga mögé penderítette, vissza az istállóba. Odakint lábak dobbanása, fémhez csattanó fém csengése, majd egy magas hangú, fájdalmas női sikoly. A lányban benne szakadt a lélegzet, aztán a következő pillanatban az istálló ajtaja felé vetette magát.

– Anya! – akarta kiáltani, de az istállómester elkapta a derekát, visszarántotta, és betapasztotta a száját a kezével.

– Maradjon csendben, kisasszony – suttogta a fülébe, miközben a hóna alá kapta a gyermeket, és az egyik legutolsó karámig hátrált vele.

– Mi történik? – kérdezte elcsukló hangon, amikor a férfi végre elvette a kezét a szája elől.

– Nem tudom, de semmi jó.

A hangzavar még nagyobbra nőtt, lovak patái dübörögtek a kockaköveken, a női sikolyok közé férfiak kiáltásai meg az egymásba harapó pengék jellegzetes, pendülő hangja vegyült.

Az istállómester elfújta az összes lámpást, és rájuk borult a sötétség. A kislány halkan sírni kezdett.

– Kisasszony – fogta meg a vállát határozottan a férfi, és lehajolt hozzá –, most bátornak kell lennie, ért engem?

Nem, a lány semmit sem értett, de túlságosan megijedt, így hát csak bólintott. A férfi kinyitotta az egyik karám ajtaját. Az állásban az egyik új kanca toporgott idegesen. Alig két napja vették egy vásáron, és még senkinek sem volt ideje foglalkozni azzal, hogy betörjék. Sosem viselt még nyerget a hátán, és most sem volt rá idő. A férfi halkan suttogott a lónak, amíg kivezette, aztán a lány hóna alá nyúlt, és fellendítette az állat hátára, ami már ettől zavartan fújtatni kezdett, és patájával a földet rugdalta.

– Kisasszony – szólt a férfi a rémült gyerekhez, de az annyira pánikba esett, hogy a lónál is szaporábban kapkodta a levegőt. – Sharalyn, figyelj rám! – A kislány hatalmasra tágult, szürke szeme a férfi arcára rebbent. – Nagyon erősen kell kapaszkodnod, értesz engem? – A lány kezébe nyomta az egyszerű kenderkötelet, amit gyorsan a kanca nyaka köré kötött. – Bármi is történik, nem nézhetsz vissza, és nem eshetsz le a lóról!

– De anya és apa…

– Velük most ne foglalkozz! – Valami oldalról erősen az istálló falának vágódott, erre pedig még a férfi is összerezzent. A nyugtalan állatot az istálló hátsó ajtajához vezette, ahol a karámhoz szokták kihajtani a lovakat. – Az erdő felé fogsz menni, bízd magad a lóra, ő tudni fogja, merre kell menekülni.

– Félek – nyiffantotta a kislány, de már nem maradt több idejük. Az istálló nagy, széles kapuja reccsenve szilánkokat köpött, és egy öblös hang felkiáltott:

– Belülről zárták be! Vannak bent!

– Sharalyn, egyet jegyezz meg – suttogta sürgetően az istállómester –, soha többé nem jöhetsz vissza ide!

– De én…

A hatalmas ajtó irgalmatlan döndüléssel beszakadt. A férfi elengedte a kötőféket, a ló megugrott, ő pedig rácsapott a farára.

– Indulj, gyerünk!

A világ tűz, füst, sikolyok, és kétségbeesetten nyerítő lovak forgatagába olvadt. Sharalyn szorosan behunyta a szemét, ráfeküdt a kanca hátára, erősen kapaszkodva a durva sörénybe, és térdével görcsösen szorította az állat oldalát. Semmi másra nem tudott koncentrálni, csak arra, amit az istállómester mondott arról, hogy bármi történjék is, nem szabad lezuhannia.

„Soha többé nem jöhetsz vissza!”

Menekült, bár fogalma sem volt, mi elől, és egyáltalán hová, miközben az addigi élete vér- és lángtengerbe borult mögötte.

Tíz évvel később

1.

Ez hamis. – A férfi nagy lendülettel az asztalra csapta az érmét, és felszegett fejjel körbenézett, hogy megbizonyosodjon róla: a kijelentését mindenki hallotta.

A lány csak állt vele szemben, és felvonta a szemöldökét.

– Nem, nem az. – Egyelőre még nyugodtan csengett a hangja, de a szeme sarkából felmérte a kocsmát. Volt nála kés és pisztoly is, de nem szerette volna, ha használnia kell őket. Zárt térben fegyvert rántani sosem túl jó ötlet. – Fizesd ki a pénzem, és felejtsük el egymást!

– Még mit nem! – háborodott fel a férfi, de a szeme csillanásából tisztán látszott, hogy pontosan tudja: az érme valódi. De talán ha elég nagy hangon bizonygatja, hogy Shara át akarja verni, megússza fizetés nélkül. A lány már az elején tudhatta volna, hogy a fickónak nem lesz elég pénze. – Át akarsz verni? Mocskos kis tolvaj!

Shara továbbra is megőrizte a hidegvérét, de látta, hogy egyre több fej fordul feléjük. Ez így nem lesz jó.

– Rendben. Ha nem fizetsz érte, eladom másnak. – Nyúlt, hogy eltegye, de a férfi lecsapott, és elmarta előle. A lány felegyenesedett, és fagyosan a másik szemébe nézett. – Ha hamisítvány, miért akarnád megtartani?

Most már szinte minden tekintet rájuk szegeződött, az alapzaj is suttogássá csendesedett. A férfi csak egy pillanatra ingott meg, aztán összeszedte magát.

– Hogy ne adhasd el más bolondnak.

– Miért érdekelne téged, hogy kinek adom el?

Egészen Éjföld határáig elment, hogy megszerezze azt az átkozott idézőmedált. Sosem dolgozott előleg nélkül, most azonban nagyon is szüksége volt a pénzre, így elvállalta, de már akkor sem tetszett neki a dolog. Az éjföldi tárgyakkal nem lehetett szórakozni. Több volt bennük a mágia, mint az rendes körülmények között megszokott lett volna, érezte is, hogy bizsergeti a zsebét, ahogy átkelt a Sírkerten. Egyszerűen nem tehette meg, hogy hátat fordít, kisétál, és annyiban hagyja.

– Valami gond van, Jaycob? – lépett oda hozzájuk egy magas, tagbaszakadt fickó, és ferde pillantást vetett a lányra. Shara magában felsóhajtott. A legjobb talán az lett volna, ha be sem teszi a lábát a városba. Egyenesen Rimehostba kellett volna mennie, és később eladni az érmét olyasvalakinek, aki nem akadékoskodik, csak fizet.

– Ez a kis ribanc át akar verni – vágta rá azonnal Jaycob, a lány azonban nem tett megjegyzést, csak kinyújtotta a markát az éremért.

– Ha nem fizetsz, add vissza.

– Lassan a testtel, kislány – lépett közbe az önjelölt igazságosztó. Shara tudta, hogy ha férfi lenne, és egy nagy pallos lógna az oldalán, senkinek sem jutna eszébe megkérdőjelezni a szavát. – Mi van ezzel a mütyürrel?

– Valódi. – A lány még csak meg sem emelte a hangját. – Bárki látja, aki nem teljesen vak, vagy idióta.

A férfi kinyújtotta a kezét Jaycob felé, aki dacosan a tenyerébe ejtette az apró tárgyat. A másik forgatta egy ideig az ujjai között, úgy tanulmányozta, mintha értene hozzá, aztán Sharára pillantott. Látszott, hogy forognak a kerekek a fejében.

– Mi is ez tulajdonképpen?

A lány elnyomott egy bosszankodó sóhajt.

– Éjföldi idézőmedál.

– Nem az – ragaszkodott Jaycob az igazához.

– De igen. – Shara ismét kinyújtotta a kezét. – És nincs üzlet. Kérem vissza!

– Mit tud? – A nagydarab férfi, mintha meg sem hallotta volna Shara válaszát.

– Zombikat csinál – csatlakozott a kis társasághoz a kocsmárosné. Shara már ismerte Hafsát, és nyílt titok volt, hogy a nő javasasszonyként egészíti ki a jövedelmét. Nem volt meglepő, hogy tudta, mire képes a medál. A férfi úgy ejtette el a közepén lyukas kis érmét, mintha megégette volna a kezét, Shara pedig gyorsan utánakapott, és a markába zárta.

– Egyetlen zombit – pontosított a lány. – Amelyiknek a nyakába akasztják.

– Akárhogy is – vágta csípőre a kezét Hafsa. – Ezen a helyen nem üzletelhetsz ilyesmikkel. – Alacsony, negyvenes évei közepén járó, karakán asszony volt, és bár mindkét férfi föléje magasodott, most meghunyászkodva pislogtak rá. – Ugyanolyan jól tudod, mint én, Jaycob, hogy az az érme valódi. Mégis mire kellett volna neked? – Nem várt feleletet. – Emmát semmilyen éjföldi fekete mágia nem hozza vissza, ezt már akkor elmondtam neked, amikor előálltál az ostobaságaiddal.

A férfi megsemmisülten horgasztotta le a fejét. Shara nem érzett bűntudatot. Jaycob felkereste őt, megbízta vele, hogy szerezze meg neki a medált, és megállapodtak a fizetségben. Csak aztán úgy tűnt, mégsem volt annyi pénze, mint azt az elején hangoztatta. Másfél hét – a lány csak erre tudott gondolni. Másfél hét az életéből, és most Hafsa kidobja a kocsmájából. És ha a javasasszony elkezd fekete mágiáról beszélni, nem lesz senki, aki Dorholtban hajlandó lenne pénzt adni azért az éremért.

– Hogyan szerezted ezt egyáltalán? – kérdezte a nő, de Shara csak megrázta a fejét, és zsebre vágta az érmét.

– Nem lényeges. Én most megyek. – Még egy utolsó, megvető pillantást vetett Jaycobra, aztán kisétált a kocsmából.

Odakint mély levegőt vett, és egy pillanatra lehunyta a szemét. Lehetett volna rosszabb is. Ha a férfi nem akarta volna visszaadni a medált, és fizetni sem lett volna hajlandó, Shara kénytelen lett volna elővenni a fegyverét, az pedig tényleg nem használt volna senkinek. Fejébe húzta köpenyének csuklyáját, és eloldotta a lova kantárját. A kanca megszaglászta a kezét, aztán megbökdöste puha orrával. Shara minden komor gondolata ellenére elmosolyodott.

Már épp fellendült volna a nyeregbe, amikor ismét nyílt a kocsma ajtaja, és egy fiatal férfi lépett ki rajta, fejét forgatva pillantott körül, és láthatóan megkönnyebbült, amikor meglátta a lányt. Intett felé. Egy pillanatig megfordult Shara fejében, hogy tudomást sem vesz róla, csak egyszerűen továbbáll, de az idézőmedál szinte lehúzta a zsebét. A férfi nyilván minden odabent elhangzott szót jól hallott, mégis utána jött. Ha csak halvány esélyét is látta annak, hogy megtérülhet az Éjföld határáig tett, csöppet sem kellemes kis kirándulása, meg kellett ragadnia.

Az utóbbi időben egyre nehézkesebbé vált az átkelés a Sírkerten át Éjföld irányába. A kihelyezett helyőrségeket megduplázták, nem mintha jutott volna rájuk elegendő katona, vagy megfelelő mágikus védelem. Persze eszébe sem jutott volna átkelni a határon. Annyi pénzt senki sem tudott volna fizetni neki. Ezt az érmét egy katona szerezte, egy zombi nyakából vágta le, amely átcsoszogott a mágikus védősávokon. Az éjföldi halottidézők mocskos egy népség voltak, de tény, hogy a módszereik működtek. Shara megvette a medált a katonától, hogy aztán másfélszeres áron továbbadja Jaycobnak. Legalábbis ez volt a terv.

Az idegen most odalépett hozzá, és óvatos mosollyal fejet hajtott.

– Elnézést, kisasszony, de tanúja voltam az odabent történt incidensnek.

A lány felpillantott rá a csuklya rejtekéből.

– Az a fafej jó kis műsort rendezett – felelte mogorván, mire a másik biccentett.

– Jaycob nem a visszafogottságáról híres.

– Viszont fizetni nem szeret.

– Én tudnék valakit, aki megfizetné a fáradozásait. Manapság nem ajánlatos a határ közelébe menni.

Az arckifejezése arról árulkodott, hogy tapasztalatból beszél, és ahogy a lány jobban megnézte beesett arcát, a szeme körüli fekete árkokat, és a fiatal kora ellenére hajában ülő ősz szálakat, arra gondolt, a férfi biztosan dezertőr. Nem mintha hibáztatta volna. Éjföld előbb-utóbb kiszipolyozta az embert.

– Meg ne sértődjön – jegyezte meg a lány –, de mi a garancia arra, hogy nem csal be egy sikátorba, és szúr le a ruhája ujjába rejtett késsel – bólintott a férfi jobb karja felé, ahol a vászon alatt kirajzolódott egy tőr markolata –, aztán viszi el a medált és a lovamat is?

Amaz csak halványan elmosolyodott.

– Nem tennék ilyet.

– Ugye nem haragszik, ha ezt nem hiszem el magának.

– Akkor mit javasol? – Úgy tűnt, a férfi remekül szórakozik a lány aggályoskodásán, Shara azonban ezt jobb’ szerette óvatosságnak nevezni, és nem igazán érdekelte, hogy egy idegen mit gondol róla.

– Egy óra múlva az Erdei Forrásban leszek – ebben a fogadóban szállt meg, de a férfinak ezt nem kellett tudnia. – Ha valóban érdekli a főnökét az érme, jöjjön oda, és mindent megbeszélünk.

A férfin látszott, hogy nem igazán tetszik neki a lány ultimátuma, de Shara nem várta meg a beleegyezését. Felszállt Láng nyergébe és egyszerűen faképnél hagyta. Kezdett elege lenni Dorholtból, az érméből, és már csak arra vágyott, hogy maga mögött hagyja a városkaput és kivágtázzon a sivatagba.

Hosszú és megterhelő útja volt Éjföldig, és ahogy a férfi is mondta, tényleg nem volt ajánlatos manapság a határ közelébe menni. Az onnan átszivárgó sötét mágia kiszipolyozta az embert, és a Sírkerten portyázó lények legjobb esetben is hetekig tartó rémálmokat okoztak. Shara hallott pletykákat arról, hogy az éjföldi király egyre erőszakosabbá és merészebbé vált, de nem igazán tulajdonított jelentőséget a dolognak, egészen addig, amíg maga is meg nem tapasztalta a katonák kétségbeesését és félelmét a határ mentén.

Legalább Láp nyugodtnak bizonyult. Már abban az értelemben, hogy onnan egyelőre nem tervezett kitörni semmiféle ocsmányság. A mocsár jótékonyan magába nyelte a lényeit.

A Láp és Sivatag közti Senkiföldje nagyjából egy nap járásnyi széles szakaszt foglalt magában, attól függően, hol kísérelt meg rajta áthaladni az ember. A legtöbben nyilván sehol. Sharának megvoltak a módszerei. Már több tucatszor járta meg a Senkiföldjét, tudta, melyik őrjáratokat kell figyelni, és volt egy karperece, amelyet sok-sok éve egy mágustól vett. Ártalmatlanná tette a határ védővarázslatait. Akkor a teljes vagyonával, és még jó pár szívességgel fizetett érte, de megérte. A mágus ki tudja, milyen csontba faragta a bonyolult rúnákat, és bár lassan hat éve hordta, soha nem repedt meg, karcolódott össze, vagy piszkolódott be. Pedig épp eleget járt a mocsokban.

Láp nem volt a legimpozánsabb vidék. Állítólag a határtól ötven kilométerre már csodás és buja volt a táj, de sosem merészkedett be olyan messzire, hogy a saját szemével lássa. Amit ő látott belőle, az mocsár volt, sár, nyálkás hínár és ingovány. Na meg a lápi lidércek, és bagolydenevérek. És szúnyogok. Rengeteg undorító, vérszívó rovar.

Éjföld felé sosem kísérelt meg átmenni a határon. Az talán még a karpereccel sem sikerült volna, de nem is vágyott rá különösebben, hogy szembetalálkozzon a vidék valamely borzalmával. Épp elég volt keresztülvágni a Sírkerten, bár tény, hogy az éjföldi tárgyakra mindig nagy kereslet adódott. Ennek ellenére egy évben legfeljebb egyszer-kétszer ment arrafelé, és leginkább Láp és Sivatag között bonyolított üzleteket.

Sivatag úgy terült el Láp és Éjföld között, mint valamiféle szerencsétlen gyümölcs a prés két karja közt, és az utóbbi időben igencsak megnövekedett az őt összeroppantani készülő nyomás.

De ez legyen csak a császár problémája – gondolta Shara nem kevés cinizmussal, amint bevezette Lángot az Erdei Forrás istállójába, aztán felszaladt a szobába, amit két napja bérelt, és felkapta előre odakészített utazózsákját. Felkészült rá, hogy esetleg gyorsan kell majd kereket oldania, annak függvényében, hogyan sikerül ez a kis találkozó.

A volt katona pontosan érkezett. Shara a fogadó egyik sarokasztalánál ült, hátát a falnak vetve, hogy jó rálátása nyíljon az ajtóra. A férfi lépett be elsőként, mögötte pedig egy lefátyolozott arcú nő érkezett. A lány elfojtott egy káromkodást, amint a fogadóban minden fej a páros felé fordult. A férfi igazán elmondhatta volna, hogy a nő egy Özvegy – akkor biztosan nem hívta volna ilyen zsúfolt helyre. A halál papnői nem kifejezetten szerettek az emberek között parádézni, és Shara meg is értette az okát. A legtöbb ember csak akkor találkozott Özveggyel, amikor egy családtagját végső nyugalomra helyezték. Sokan azt gondolták, ezek a nők egyenesen a halottak lelkéből táplálkoznak, ami persze nem volt egyéb színtiszta babonaságnál. Shara tudta, hogy az Özvegyek a hullák szívét és máját fogyasztják el, hogy megszilárdítsák a varázserejüket.

A férfi feszülten forgolódott, a kis tőr helyett most szertartásos kardot viselt, és gyilkos pillantással méregetett mindenkit, aki egy kicsit is hosszabban nézett az úrnőjére.

Na, ez remek lesz.

Shara felállt, és főhajtással üdvözölte a papnőt, majd úgy döntött, nem fog magyarázkodni.

– Köszönöm, hogy eljött – mondta inkább, és visszaereszkedett a székbe.

– Lássam a medált – jött a fekete fátyol alól a karcos női hang. Shara nem tudta megállapítani, mennyi idős lehet a nő. Benyúlt a kabátja zsebébe, előhúzta az érmét, és az ujjai között táncoltatta. Nem akarta újra elkövetni azt a hibát, hogy idő előtt kiengedi a kezéből. A férfi a tenyerét nyújtotta érte, de Shara összezárta a markát.

– Innen is jól látják. – Meglehetősen zavaró volt, hogy nem látta a nő arcát, de azért a fátyolnak arra a részére koncentrált, ahol a szemét sejtette. – Az ára negyven, és ez nem alku tárgya.

– Honnan szerezte? – kérdezte az Özvegy.

– A határ mellől. Egy katonától.

– És ő honnan szerezte?

– Egy zombi nyakából. – Shara gerince megfeszült, rossz érzés kezdett felkúszni a tarkóján. – Megveszi, vagy sem?

– Nem adok pénzt fertőzött áruért – jelentette ki a nő gőgösen.

Shara tudta, ez mit jelent, bár megállapítani nem lett volna képes. Az érme fertőzött volt, ha halál vagy fekete mágia tapadt rá, de tekintve, hogy ez egy halottidéző medál, amit a halál és a fekete mágia táplált, a lány nem igazán tudta hová tenni ezt a megjegyzést.

– Nézze, hölgyem – kezdte némiképp elveszíteni a türelmét –, Éjföldön semmit nem talál, ami ne lenne fertőzött. Ha nem köpött rá egy nekromanta, már szerencséje van.

– Nem szoktam hozzá efféle tiszteletlenséghez – közölte a nő hidegen.

– Akkor nem kellene csempészárut vásárolnia. – Sharát már a legkevésbé sem érdekelte, hogy akár csak az udvariasság látszatát is fenntartsa. – Az árban nincs benne a jó modor.

– Azt látom – közölte a papnő megvetően, a testőre pedig úgy ült mellette, mintha bármelyik pillanatban előránthatná a kardját, hogy mégiscsak kikényszerítse Sharából azt a jó modort.

A feszült csend hosszúra nyúlt, és még a köröttük zsongó beszélgetések moraja, az edények és a poharak csilingelése sem tudta feloldani. Shara egyik keze az ölébe hullott, és megkereste a csípőjére szíjazott kés markolatát.

– Rendben – felelte végül az Özvegy. Biccentett, mire a férfi a kabátja alá nyúlt, és kivett egy fekete bőrerszényt. Leszámolta a negyven aranyat, de mindezt úgy tette, hogy a többi asztaltól ne láthassák, mit csinál. Ennyi pénzt semmiképp sem volt ajánlatos közszemlére tenni, főleg errefelé.

Shara szíve végig a torkában dobogott, ahogy átcsúsztatta az idézőmedált az asztalon, és feltűnés nélkül a saját erszényébe söpörte a fizetséget.

Most pedig tűnj el! De mégsem mozdult. Nem hagyhatta el elsőként az asztalt. Az is az óvatosság része volt, hogy nem engedhette a nő vérebét a hátába kerülni, és nem hagyhatta, hogy kövessék. Érezte magán a lefátyolozott szempár pillantását. Végül egy kecses, fehér kéz nyúlt ki az asztal fölött, ujjai közé fogta a középen lyukas medált, és anélkül csúsztatta a köntöse egy rejtett zsebébe, hogy különösebben megnézte volna. Aztán felállt az asztaltól. A katonája azonnal követte a példáját, de közben összevont szemöldökkel vizslatta a lányt. Shara állta a pillantását, és ez láthatóan felbosszantotta a férfit.

– Örvendtem a találkozásnak. – A fátyol meglibbent, ahogy a nő felvetett fejjel elfordult.

Shara csak nézett rá, kényszerítenie kellett magát, hogy nyugodtan biccentsen.

– Enyém a megtiszteltetés.

Legalább akkora feltűnést keltve távoztak, mint ahogy érkeztek, és a lány érezte, hogy egyre több tekintet szegeződik rá. Felkapta a lába mellől utazózsákját, az arcába húzta a csuklyát, és kisietett az oldalsó ajtón az istálló irányába. Kinyitotta a lova karámjának ajtaját, és eloldotta a kötőféket.

– Sajnálom, szépségem – veregette meg a puha orrot. – De most sietnünk kell.

Fellendült a nyeregbe, maga mögé igazította a zsákot, aztán megbökte a sarkával a kanca oldalát.

Láng sosem lett teljesen szelíd. A menekülés éjszakáján le is vetette Sharát a hátáról, majd elinalt az erdőben. A kislány szakadt hálóruhában, lehorzsolt, sajgó térdét dajkálva vacogott egy szikla tövében, amikor a ló visszajött. Nem hagyta, hogy visszaszálljon rá, de vele maradt, és amikor Shara már úgy érezte, a fáradtságtól nem bír továbbmenni, megbökdöste az orrával, így noszogatva, hogy ne adja fel.

Mostanra Shara érintését megszokta, de az idegenek felé harapott, ha túlságosan megközelítették. A lány ezt egyáltalán nem bánta – Lángot sosem tudta elkötni egyetlen lótolvaj sem. Pedig jó párszor próbálkoztak már, látták rajta, hogy nem egyszerű igásló, az ilyeneket pedig jó pénzért lehetett továbbadni.

Még dél előtt maguk mögött hagyták a várost, kifelé már senki sem ellenőrizte őket. A városi őrséget csak az érdekelte, ki jut be, azzal már nem foglalkoztak, aki távozni igyekszik. Legalább nem a falakon belül csinált galibát.

Shara a fejére húzta köpenyének csuklyáját, és arca elé kötötte a sálját a hideg ellen. Ebben az évszakban, amikor a jeges szél akadálytalanul süvített a pusztaságon, jobb volt, ha az embernek csak annyi testrésze látszik ki a ruhák alól, amennyi feltétlenül muszáj.

A következő város nagyjából egynapnyi könnyű lovaglásra volt, dél felé. Nem gyakran járt Oremben, de jelenleg ez esett a legközelebb, és ha kicsit meghajtotta Lángot, még a sötétség leszállta előtt a falak mögé érhetett.

Sivatagban nem volt tanácsos városfalon kívül tölteni az éjszakát, bár Shara az évek alatt jó néhány alkalommal kényszerült már ilyesmire. Ilyenkor általában megpróbált csatlakozni egy kereskedőkaravánhoz, és elvállalta az egyik őrséget. Mivel az ételükből és a menedékükből nem kért, a kereskedők számára ez jó üzlet volt, Sharának pedig nem kellett átvirrasztania az egész éjszakát.

A nap már lemenőben járt, Rhea sziluettje kirajzolódott a horizonton. A téli hónapokban a napnak egyébként sem volt túl sok ereje, és a hold hideg ragyogásában csak még kietlenebbnek és veszedelmesebbnek tűnt a táj. Shara laza kocogásra fogta Lángot, ahogy a láthatáron felbukkantak a város falai. Lélegzetük már sűrű páraként csapódott a levegőbe – hamarosan annyira lezuhan majd a hőmérséklet, hogy jégkristályok képződnek a szempilláin.

Rossz érzés kezdett eluralkodni rajta, feszültté vált, a nyakán vigyázzban álltak a pihék. Mint amikor valaki figyeli az embert, a tekintetével szinte lyukat égetve a hátába. Nem kezdett eszetlenül forogni a nyeregben, és a lovát sem sürgette meg újra, de jobb kezével benyúlt a kabát alá, és megérintette a fegyvere agyát.

A dombok között gyakran rejtőztek fosztogatók, de ők általában nem merészkedtek elő addig, amíg teljesen le nem szállt az éj. Addig pedig hátravolt még néhány óra.

Megkönnyebbült, mikor elérte a kaput, az őrök csak röviden faggatták a jövetele céljáról, de aztán hamar átengedték. Még arra sem kérdeztek rá, van-e nála fegyver, és a papírjaiba is csak felszínesen néztek bele. Annak idején kisebb vagyonnal vesztegetett meg egy hivatalnokot, hogy hamis születési bizonyítványt állítson ki neki, de megérte. Eddig még senki sem vette észre a különbséget.

Sok évvel ezelőtt járt ebben a városban utoljára, de úgy tűnt, azóta sem változott semmit. Legalábbis a főtéren álló szökőkút pereme már legutóbbi ittjártakor is csorba volt. Leszállt Láng nyergéből, és megfogta a kantárát. Elhajtott néhány utcagyereket, és keresett egy fogadót. Nem a legpuccosabbat, de nem is a leglepusztultabbat. Megetette Lángot, mert az istállófiú úgysem boldogult volna vele, aztán kért egy szobát, és felcipelte a zsákját. Csak akkor vette le a csuklyát, amikor végre bezárta maga mögött az ajtót.

A haja az egyik oldalon hosszú volt, és füstös színű, itt-ott ezüstös, fehéres árnyalatok keveredtek bele. A másik felén szinte kopaszra nyírta. A tűz először a hajába kapott bele, csak aztán a ruhájába. Megégette a fejbőrét, és a haja csak ritkás foltokban nőtt ki újra. Ezért inkább magának borotválta, bár így szükség esetén nem bújhatott mögé, hogy elrejtse az arcát. Ezért hordott csuklyát, és ezért szállt meg a jelentéktelenebb fogadókban, hogy ne vonja magára a figyelmet. Így, hogy a papnő kifizette, megengedhette volna magának a legjobb szállást is, de tudta, hogy a hetvenkedőket hamar kiszúrják. Ezt nem volt könnyű megszoknia, de az első néhány alkalom után megtanulta eltitkolni, hogy kicsoda. Álmában a sikolyok még mindig a fülében csengtek, de ébren igyekezett nem gondolni rájuk.

Elővette zsákjából az üveggömböt, melyet sűrű, fekete-kék füst töltött meg, és az egyetlen komódra rakta, ami a szobában állt. Ezt kivételesen nem megbízásra szerezte. Egy lápi boszorkánytól vette két évvel ezelőtt. A banya elég félelmetes volt, de Sivatagból várt néhány ezeréves csontot, amit valami itteni mágus küldött neki. Shara ennél többet nem is akart tudni. Nem érdekelte, mit csencselnek, amíg ő megkapta a pénzét.

A banya kunyhójában azonban kiszúrta a polcon az üveggömböt, benne a furcsán kavargó füsttel, és kézbe vette, hogy alaposabban megnézze. Kis híján elejtette, mikor a füstből sikoltó szellemarc bontakozott ki, majd visszasüllyedt, hogy egy újabbnak adja át a helyét.

– Lidércek – recsegte az öregasszony, miközben a lány fizetségét az asztalra számolta. Súlyosan koppantak az aranyérmék. – Azok szellemei, akiknek az életét a mocsár magának követelte.

– Hogy gyűjtötte be őket? – kérdezte a lány, és óvatosan visszahelyezte a gömböt a polcra.

– Jókor kell lenni a jó helyen. – Ez nyilván nem volt rendes válasz, de Shara arra jutott, talán jobb is, ha nem tudja a részleteket.

– Minek kellenek magának?

– Hogy minek? – Az öregasszony felnézett, és eltette az erszényét. – Nos, először is, amíg a gömbben vannak, nem a Lápon kódorognak, ami nekem csak jó, mert sok bosszúságot tudnak ám okozni. – Ezt Shara saját tapasztalatból tudta. Ki nem állhatta a lidérceket. Bár testük nem volt, azért elég kellemetlen tudott lenni, mikor csak úgy sikoltva átsuhantak az emberen. Vagy amikor holttesteket keltegettek, és az oszló tetemeket megszállva végigkergették a gyanútlan utazót a mocsáron. – Másodszor – ropogtatta meg a nyakát a banya –, elég jó házőrzők. Varázslat köti őket a gömbhöz, de ki is ereszthetem őket, hogy elkergessék a nem kívánt látogatókat. Aztán, ha elvégezték a dolgukat, visszaparancsolom őket a helyükre.

– És csak úgy visszamennek? – vonta fel Shara kétkedve a szemöldökét.

– Kénytelenek. Olyan nekik az a gömb, mint dzsinnek a palack.

Shara még sosem látott dzsinnt, de remélte, hogy nem is fog. Azok aztán igazán aljas szemétládák hírében álltak. A gömb viszont felkeltette az érdeklődését. Általában egyedül utazott. Jól jött volna neki olykor néhány őrző-védő szellem, akik kellő nyomatékot adnak a szavainak.

– Hogy működik? – bökött a gömb felé, az asszony szeme pedig felcsillant ráncos arcában.

– Akarod látni?

– Ha nem ellenem használja, akkor igen – felelte némi tartózkodással Shara.

A banya elnevette magát. Recsegő hangjától a lány hátán felállt a szőr.

– Ne aggódj, lányom, nem bántalak. – Ellépett Shara mellett, levette a gömböt a polcról, majd apró tűvel megkarcolta az ujjbegyét, és a sima felületre szorította. – Kifelé, hitvány banda – reccsent rá a benti kavargásra. – Gyerünk, egy-kettő!

Úgy robbantak elő, mintha csak erre vártak volna, áttetsző, halvány lények a halál különböző borzalmaiba dermedve. Magas, kétségbeesett hangon sikoltoztak. Kisebb tornádóként keringtek a szobában, az energiájuk felborzolta Shara haját, és a lány ösztönösen a kabátja alatt megbújó pisztoly után nyúlt, bár tudta, hogy a halott lények ellen tehetetlen lenne.

– Én is képes lennék rá? – kérdezte emelt hangon, mert a szellemek még mindig fülrepesztően jajveszékeltek.

– Hogy mi? – kiabálta vissza a banya. – Csendet, hisztis népség! – A zajt mintha csak elvágták volna. Még mindig ide-oda cikáztak, de már csendben tették, bár néhányuk arcán látszott, hogyha tehetné, megfizetne a vénasszonynak.

– Azt kérdeztem, én is képes lennék-e rá? – ismételte meg Shara.

– Mire? Irányítani a gömböt? – A lány bólintott. – Igen, ha átruházom rád a jogát.

– És ez mennyit érne meg magának?

A boszorkány számítóan elmosolyodott, és Shara tudta, hogy erre még a gatyája is rá fog menni.

Abban a két évben, ami alatt nála volt, mindössze néhányszor kellett használni a gömböt. Egyik alkalommal Sivatagban érte a sötét, és fosztogatók ütöttek rajta. A lidércek meglehetősen félelmetesnek bizonyultak. Ráadásul csontokat téptek ki a talajból, hogy a támadókra uszítsák őket. Szedett-vedett csürhe volt, sosem láttak még ilyesmit, és azt hitték, Shara valamiféle mágikus hatalom révén képes erre. Hamar megfutottak, Shara pedig visszahívta a szellemeket, és inkább lóra kapott, hogy mielőbb fallal körülvett településhez érjen. Mindenesetre ekkor vált teljesen biztossá, hogy jó üzletet kötött annak idején. A gömb épp úgy működött, ahogyan kellett.

Kinézett az ablakon a sötétbe borult utcára. Rhea ezen az estén fehéren, hidegen fénylett, mintha egy darabka jég függött volna az égen. Sivatagban nem esett a hó, de a téli hónapok mindig kegyetlenül fagyosak voltak, és minél fényesebben világított Rhea, annál hidegebbre lehetett számítani.

Amikor aztán a tavasz közeledtével Elara vette át a helyét, az emberek fellélegeztek. Sokan nem is égitestnek gondolták, hanem egyenesen a tavasz istennőjének, és imádkoztak hozzá, meg áldozatokat mutattak be a tiszteletére. Minél tovább függött az égen Elara, az emberek annál inkább megnyugodtak, hogy bőséges, egészséges termésre számíthatnak, mielőtt Charon nyáron a nappal együtt mindent felperzsel. A nyári hónapokban sohasem volt teljesen sötét, Charon vöröses fénye szinte nappallá változtatta az éjszakákat. De addig még hátravolt kilenc hónap.

A hiedelem szerint a holdak istenek szemei voltak, amiken keresztül letekintettek a világra. Sok városban szentélyt vagy templomot is emeltek nekik, és áldozatot mutattak be a jó termésért, a békéért vagy a szerencséért.

Shara nem hitt az istenekben. Ha a holdak valóban istenek szemei voltak, hát mind vakon pislogtak azon az éjjelen, mikor lemészárolták a családját, és megtizedeltek négyet azon házak tagjai házak tagjai közül, akik közel kerültek a császárhoz. Ilyen hitre neki nem volt szüksége.

Ellenőrizte, jól be van-e zárva az ablak, elhúzta a molyrágta függönyt, kulcsra zárta az ajtót, és lement, hogy megvacsorázzon.

Holnap tovább kell indulnia. A következő város Nerton, ahol kinézett számára egy újabb megbízatás. Még két hete üzent neki egy városi őr, hogy lenne némi áru, amit jó pénz fejében át kéne juttatni a Senkiföldjén, aztán pedig a határon Lápig. A legjobb kuncsaftjai szinte mind őrök voltak, akik megtehették, hogy elfordítsák a fejüket. A csempészett holmit aztán jó pénzért továbbadták. Ez ugyanúgy működött Lápon is, mint Sivatagban.

Shara szinte már el is felejtette a rossz érzést, ami a városfalakon kívül fogta el, és viszonylagos nyugalomban megvacsorázott, ám amikor felért a szobájához, észrevette, hogy valaki felfeszítette a zárat. Meghűlt benne a vér, elővette a fegyverét, és belökte az ajtót, de csak a függönyt lebbentette meg a szél, ahogy a jeges huzat keresztülvágott a szobán. Pillantása azonnal a komód tetejére esett, bár semmi más nem volt bent, amit érdemes lett volna ellopni. A gömb a lidércekkel együtt eltűnt.