Borítószöveg

Egy virágzó és dekadens kor – egy család, amelynek a sorsa összeforrt Balatonfüredével

A 19. század végén néhány évtizedig épül-szépül, virágzik Magyarország, így Balatonfüred is. Elkészül a Gyógyszalon, ahol nemcsak bálterem, de könyvtár is van. A tóban cölöpökön ott áll a tizenkét tornyos, száz méter hosszú hidegfürdő, vitorlásversenyeket és Balaton-átúszásokat rendeznek, hogy minél több vendéget csalogassanak a fürdőtelepre.

Ám a város fő vonzereje továbbra az évről-évre megtartott Anna-bálok sora, amelyeken, mint eddig is, szerelmek szövődnek, konfliktusok érlelődnek, botrányok pattannak ki. Györöky Ilka és családja most is tevékeny résztvevői Balatonfüred életének, bár az idők során egyre több veszteség, tragédia éri őket. A család és a balatoni település sorsa azonban ezekben az években is elválaszthatatlanul összefonódik: a „boldog békeidőknek” nevezett korszakra nem hiába tekintenek majd fájdalmas-édes nosztalgiával – Füred és a „békebeli” Anna-bálok amolyan elveszett paradicsom emlékét idézik fel a késői utódokban is.

Fábián Janka legújabb könyvében ezt a szép és sikeres, ám ellentmondásos kort ismerhetjük meg a népszerű fürdőhely, az előző kötetekből már ismerős família és a Balaton partján rendre felbukkanó korabeli hírességek, Jókai Mór, Blaha Lujza, Ady Endre regényes történetét olvasva.

A füredi Anna-bálok 200. évfordulójára

Első kiadás

© Fábián Janka, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Ildiko Neer / Trevillion Images

Szerzőfotó © Máté Péter

ISBN 978-963-604-488-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A Balaton ábránd és költészet, történelem és hagyomány, édes-bús mesék gyűjteménye, különös magyar emberek ősi fészke, büszkeség a múltból s ragyogó reménység a jövőre.

EÖTVÖS KÁROLY: Utazás a Balaton körül

1. fejezet

Balaton-Füred, 1879 ősze

A főszezon már hetekkel ezelőtt véget ért, és a Deák sétányon már a platánfák lehullott, színes leveleit sodorta a szél. A hullámok is fodrozódtak, és a nyaralók ricsaja nélkül jól lehetett hallani a tőkés récék elégedett hápogását. Szép őszi nap volt, amit az utóbbi hetek esős, ködös időjárása után néhányan igyekeztek kihasználni. Ebéd után többen is egymásba karolva, vagy éppen magányosan sétáltak a tóparton, a tiszta időben a túlpart vagy a Tihanyi-félsziget látványában gyönyörködve.

Georg és András, a mostohafivérek, akik a korkülönbség ellenére az évek során nagyon megkedvelték egymást, és ha tehették, minél több időt töltöttek együtt, szokásuk szerint a Kisfaludy gőzös érkezésére vártak a kikötőben. Ez inkább András kedves időtöltése volt – ő a fejébe vette, hogy hajóskapitány lesz, és minden alkalmat megragadott, hogy felosonjon a fedélzetre, és az álló járművön átvizsgálja a jól ismert alkatrészeket, meghúzza a köteleket, megfogja a kormányt. A kapitány, aki kedvelte az eszes és a hajózás iránt lelkesedő fiút, megengedte neki mindezt, sőt, néha még egy-egy útra is elvitte magával, és olyankor – András legnagyobb boldogságára – néha valóban átengedte neki az irányítást. Ezúttal a bátyja, Georg is Andrással tartott, és egy cigarettát elmélyülten szíva, elgondolkodva bámult a kikötő melletti kis öböl felé.

– Láttad azt a fickót? – kérdezte az öccsét, aki ebben a pillanatban lépett mellé a korláthoz. András is az öböl felé fordította a tekintetét, és bólintott.

– Igen. Már a parton is feltűnt. Nem idevalósi, az biztos.

Közvetlenül a parton egy magas, furcsa öltözékű úriember álldogált, és karba tett kézzel, átszellemült arccal, kitartóan bámulta a tavat, vélhetően már igen hosszú ideje, akár órák óta. Mikor a gőzös befutott, és a parton sétálók, bámészkodók mind azt bámulták, a titokzatos férfi csupán egy futó pillantást vetett rá.

– Úgy méregeti a Balatont, mintha meg akarná venni – mormolta Georg, mire András elnevette magát.

– Lehet, hogy egy külhoni milliomos… de a Balaton nem eladó!

– Reméljük! – Georg megvonta a vállát. – Mit gondolsz, milyen nemzetiségű lehet? Angol talán?

András alaposan végigmérte a férfit. A ruházata valóban különös volt, senki sem hordott hasonlót errefelé, de még a fővárosban sem. Sötétkék, vastag felöltőt viselt, ugyanolyan színű sapkát, hófehér flanelnadrágot, és mindezt vastag talpú, sárga cipő egészítette ki. A szájában nagy méretű fapipa fityegett, amit néha megfogott, kivette, és lassan kifújta a füstöt. Magas termetű volt, karcsú és izmos, a haja és a pofaszakálla vörös.

– Szavamra, én is erre fogadnék – mondta a fiatalabb fiú. – Úgy fest a fickó, mint az egyik kalandregényemben az angol tengeri medve illusztrációja. Mintha csak a könyv lapjairól lépett volna le!

– Menjünk oda hozzá, szólítsuk meg! – indítványozta Georg.

– Jó, de mi van, ha csak angolul beszél?

– Alfredtől tanultunk néhány szót. Köszönteni tudjuk, aztán majd németül folytatjuk. Németül csak ért…

András ismét megvonta a vállát, de megfordult, és elindult az öböl felé. A bátyja követte, ám időközben az ismeretlen bámészkodó eltűnt.

– Nocsak! – Georg megállt, és keresztbe fonta a karját. – Olyan hirtelen lépett le, ahogyan megjelent…

– Talán észrevette, hogy oda akarunk menni hozzá, és nem tetszett neki a dolog – morfondírozott András. – Lehetséges, hogy valami rosszban sántikál?

– Majd kiderül – felelte az idősebbik fiú. – Van egy olyan érzésem, hogy nem utoljára láttuk itt ezt az alakot.

Ebben igazuk is volt. A rejtélyes angol (valóban angol volt, ahogyan a következő napokban kiderült) nemsokára Veszprémben bukkant fel, ahol felkeresett több fa- és vaskereskedést, majd a nyelvi nehézségek miatt kissé körülményesen, de érdeklődött a nyersanyagok ára, elérhetősége iránt.

– Állítólag hajógyárat akar itt gründolni – újságolta Péter az ebédlőasztalnál az álmélkodó családnak. – Écsytől tudom, hogy az új angol konzul hívta ide, aki szintén eltöltött itt egy kis időt néhány hete.

– Akkor ez gyorsan ment – jegyezte meg Ilka. – Ezek az angolok nem vesztegetik az időt… no de hajógyárat? Hová? Nem fogja tönkretenni a mi gyönyörű tájunkat? – tette hozzá aggodalmas arckifejezéssel.

– Nem hiszem, hogy olyan monumentális üzemet építene ide, amilyenek mondjuk Budapesten is vannak – nyugtatta őt Olivér. – Inkább csak afféle műhelyről lehet szó… Amúgy pedig én nem bánnám, ha több vitorlás szelné a Balatont. Valamikor volt itt egy Yacht Klub is, tehetős mágnás tagokkal…

– Igen, igen – bólogatott Péter. – Egy Batthyány és egy Széchenyi{1} alapította, de nem sokáig létezett. Méregdrága volt a tagság, a hajókról nem is beszélve. Széchenyié is sokáig elhagyatottan ringatózott egy öbölben, aztán többen összefogva megvették, és azóta használják. De igaz, ami igaz, az utóbbi években mintha teljesen eltűntek volna a vitorlások, pedig milyen szép látványt nyújtottak a tavon!

– És ha itt gyártják őket, biztosan olcsóbbak is lesznek… valamivel – tette hozzá Olivér.

András, aki mindeddig csillogó szemmel hallgatta őket, megszólalt:

– Akkor esetleg mi is vehetünk egyet?

A többiek kezében megállt a kanál, és mind rábámultak.

– Azért annyival nem lesznek olcsóbbak, fiam – Péter a fejét csóválta. – És különben is… mit kezdjünk mi egy vitorlással?

– Én éppenséggel tudnék vele mit kezdeni – mormolta András csalódottan. – Szívesen megtanulnám irányítani, ahogyan a gőzhajót is.

– A mi kis tengerészünk – mosolygott Ilka, majd Péterhez fordult. – Ő éppen olyan lelkes, ha hajózásról van szó, mint te, amikor a fotografálásról. A te érdeklődésedben meg inkább a nevelt fiad osztozik –nézett Georgra.

Valóban, Adél előző házasságából származó fia volt az, aki mindenhová követte nevelőapját a fotográfus-felszerelésekkel, és buzgón tanulta tőle a mesterség csínját-bínját. Eleinte András is mindig velük tartott, ám ő az utóbbi időkben elmaradozott. Ő inkább Keöd kapitány sarkában járt, és nem győzte faggatni a hajózással kapcsolatos kérdéseiről. A kapitány pedig türelmesen okítgatta, hiszen ő is a balatoni gőzös szerelmese volt. Ha pedig most tényleg épül egy hajógyár valahol a füredi parton, az mindkettőjük számára óriási esemény és lehetőség lesz.

– A vitorlások ára valóban inkább a mágnások zsebéhez van szabva – jegyezte meg Olivér. – Még ha itt gyártják őket, akkor is. De az lehetséges, hogy valami vitorlával felszerelt csónakot még mi is be tudunk szerezni. Persze csak akkor – emelte fel a mutatóujját –, ha óvatos leszel a nyílt vízen, fiam. A fiatalok mostanában egyre vakmerőbb sportokat űznek. Meggyőződésem, hogy ez azért van, mert nincsenek háborúk, és ezért ily módon keresik a veszélyt és a kalandot, amire ebben a korban valamilyen formában szükségük van.

Rövid csönd állt be az ebédlőben, csak a kanalak csörgése hallatszott. Végül Ilka szólalt meg újra.

– Nos, lehet, hogy így van, kedvesem, de én amondó vagyok, hogy inkább vitorlázzunk, mint háborúzzunk, és ezzel, gondolom, mindenki egyetért a körünkben. Most pedig – a mögötte tébláboló cselédlányhoz fordult –, Rózsi fiam, feltálalhatják a második fogást, kérem.

Az idegen úriember, Richard Young és a társa, akit magával hozott Angolhonból, valóban nem vesztegették az időt – miután Écsy fürdőigazgató a tihanyi apáttal, Simon Zsigmonddal egyeztetve kijelölt számukra egy helyszínt a kikötőtől nem messze (nagyjából ott, ahol Andrásék látták őt bámészkodni),{2} nyomban meg is kezdték a kezdetleges kis műhely felépítését. A fát a közeli erdőkből rendelték, az egyéb nyersanyagokat pedig Veszprémben vásárolták. Munkásokat is béreltek, akikkel egyelőre kézzel-lábbal próbálták megértetni, mit szeretnének. Kiderült, hogy nem tudnak németül sem, így a veszprémi és füredi polgársággal és előkelőségekkel sem igazán tudtak kommunikálni – hiszen ők meg nem beszélték az angol nyelvet.

– Kár, hogy nincs most itt nálunk a rokonom, Teasdale Alfred – mondta András, miközben szórakozottan egy követ rugdosott. Az angolok építkezése körül mindig sok kíváncsiskodó helybéli suhanc téblábolt, arra várva, hogy néhány krajcárért kisebb megbízatásokat teljesítsenek. András is mindennap kijött ide, és folyton próbált Young közelébe férkőzni, ám ez nem volt annyira egyszerű feladat.

– Miért, hol van a rokona, úrfi? – érdeklődött egy szurtos arcú parasztgyerek. – Nem tud írni neki, hogy jöjjön ide?

– A feleségével, Lenke unokatestvéremmel Budapesten vannak – magyarázta András. – Teasdale ott kapott munkát… hiába is írnék neki, biztosan nem hagyna most ott csapot-papot csak azért, hogy nekem tolmácsoljon.

– Akkor nincs más hátra, úrfi, magának kell megtanulni ánglusul – vigyorgott a lurkó, mire András elgondolkodva bámult maszatos ábrázatára.

– Igazad van, Lackó – bólintott. – Meg is fogok tanulni. De az nem megy egyik napról a másikra! Először is… honnan szerezzek tanárt? Pesten sokkal egyszerűbb lenne, de itt? Eddig mindenki németül vagy franciául akart tanulni, vagy esetleg latinul, az iskolákban is ezeket a nyelveket tanítják.

– Hát, még az is lehet, hogy az ánglus uraság tanul meg elébb magyarul – Lackó megvonta a vállát. – Neki könnyebb dolga van, hisz’ itt mindenki beszél magyarul, csak hegyeznie kell a fülit.

– Igazad van, már megint – nevetett András. – De az sem megy ám olyan gyorsan! No de ha őket nem hátráltatja az, hogy nem beszélik a nyelvet, nekem is föl kell találnom magam valahogy, nem igaz?

Ezzel ellökte magát a fatörzstől, aminek eddig támaszkodott, és elindult a deszkákat emelgető, azokat árgus szemmel vizsgálgató Young felé. Már eddig is feltűnt neki, hogy habár a férfi is megfogta a dolog végét, kifejezetten elegáns öltözéke, különös tekintettel a hófehér nadrágra, mindvégig makulátlan maradt.

– Hello! – köszönt rá bátortalanul (ennyit már megtanult Alfredtől, bár némileg bizonytalan volt abban, vajon eléggé udvarias-e). Young felnézett, és aranykeretes szemüvege mögül éles tekintettel mérte végig az előtte álló nyakigláb, vézna kamaszfiút.

– Hello – viszonozta a köszöntést. – Can I help you?{3}

András megrázta a fejét, jelezve, hogy nem érti. Young arcán mintha bosszúság suhant volna át, de a következő minutumban már újra érdeklődve nézett a fiúra.

– Szeretnék én is részt venni a munkában – András kissé ügyetlen mozdulattal körbemutatott. – Arbeiten{4} – próbálkozott németül, majd zavartan elpirult az angol átható tekintetétől. Végül az egyik közeli gerendáról felvett egy kalapácsot, és megemelte. – Dolgozni szeretnék – mondta újra, jóval határozottabban. Young ezt már megértette. Bólintott.

– Come. I will show you, what to do.{5}

András követte, és a következő pillanatokban kiderült, hogy ha két rokon lélek találkozik, nem feltétlenül van szükség szavakra ahhoz, hogy megértsék egymást.

Balaton-Füred, 1880 januárja

A környéket hetek óta megdermesztő farkasordító hideg az utóbbi napokban kissé engedett a szorításából, és a Balatont borító fényes fehér jégpáncél egy kissé visszahúzódott, a part mellett rövid sötétkék vízsávot hagyva, amit még így is kisebb-nagyobb jégtáblák pöttyöztek. A kis hajóépítő műhelyben a téli hónapok alatt is megfeszített munka folyt a folyton friss fahasáboktól ropogó vaskályhák mellett. András a hónapok óta végzett fizikai munka hatására megizmosodott, és a csikorgó fagyok ellenére állandóan melege volt. Az étvágya is megtöbbszöröződött, Ilka nem győzött tréfásan panaszkodni, hogy az unokája „kieszi őt a vagyonából”. Most is ingujjra vetkőzve, kipirult arccal, zilált hajjal segített a munkásoknak a helyére igazítani a vitorlás árbócát. Mikor ezzel megvoltak, hátralépett, és félrehajtott fejjel gyönyörködött a szépséges járműben, ami vitorla nélkül is kecses, finom alkotás volt, és láthatóan csak arra várt, hogy végre vízre bocsássák, és sebesen szelje a habokat. A fiú egyszer csak érezte, hogy valaki a vállára tette a kezét. Megfordult: az elégedetten pöfékelő, mosolygó angol állt előtte.

– Young uram már most ki akarja próbálni az egyik hajót – mondta az angol mellett álló férfi, Ransbourgh Zsigmond, aki nemrégiben csapott fel Young tolmácsának. A veszprémi származású férfi sokáig a pesti állami reáliskola angoltanára volt, ám utóbb felfedezte, hogy a „Balaton angoljának” felbukkanásával a szülővárosában hirtelen egyre többen szerették volna megtanulni Shakespeare és Viktória királynő nyelvét, meg aztán a hajóépítő melletti tolmácskodással is sokkal kényelmesebben megkereshette a kenyerét, mint a gimnazista ifjakkal való bajlódással. Young ezzel szemben valóban próbálkozott a magyar nyelv elsajátításával, inkább kevesebb, mint több sikerrel. A környékbeli lurkók előszeretettel figurázták ki borzalmas akcentussal előadott mondatait, amiken jókat nevettek. Az angol szerencsére nem volt sértődős fajta… sőt, úgy tűnt, egyre jobban érezte itt magát, és igyekezett minden társasági eseményen, ünnepségen részt venni. A helyi református templomba is rendszeresen járt, amivel szintén kivívta a helybéliek tiszteletét.

– Micsoda? – kérdezte az egyik munkás, aki mellettük az utolsó simításokat végezte az egyik deszkán. – Ebben a kutyának való időben? Hiszen még be van fagyva a tó!

– A széle már megolvadt – Ransbourgh arcán látszott, hogy komoly fenntartásai vannak, de hűségesen tolmácsolta Young szavait. – És remek a széljárás.

– Ez őrültség! – mormolta a munkás.

– Miért lenne az? – fordult hozzá András. – Jó masszív hajók ezek, kibírják a téli szeleket is. És az utóbbi napokban valóban elkezdett visszahúzódni a jég.

A tolmács kétkedve pillantott a csillogó szemű fiúra, aki büszke arckifejezéssel hol az elkészült vitorlásra, hol Youngra nézett. Majd alig észrevehetően legyintett.

– Hát, nézzék, én nem értek hozzá… helybéliként csak azt tudom, hogy a márciusi teljes olvadásig nemigen szoktak a Balatonon hajókat vízre bocsátani. De láthatóan önök már türelmetlenek… és nem csak maga, fiacskám, ami az életkorát tekintve érthető is lenne, de Young uram is. Még talán magánál is türelmetlenebb!

– What are you talking about?{6} – kérdezte Young kissé bosszús ábrázattal. Még mindig nem tudta megszokni, hogy amikor ezen az érthetetlen nyelven hablatyolnak körülötte, egy mukkot sem ért belőle. És ráadásul ez a botcsinálta tolmács néha meglehetősen szabadon értelmezte a feladatát – olykor nyilvánvalóan kevesebbet fordított le, mint amennyi elhangzott, vagy egyáltalán semmit, ha úgy ítélte meg. Mint most is.

De nem faggatózott tovább, fontosabb dolga is volt ennél. Mindenáron még ma ki akarta próbálni a vadonatúj vitorlást. Hiszen holnap ki tudja, mi lesz? Akár újra be is fagyhat ez az átkozott tó – a fene sem gondolta volna, hogy az édesvíz ennyivel könnyebben növeszt vaskos jégpáncélt, mint a sós. Noha a tanulmányaiból emlékezhetett volna erre, ám az eddigi pályafutása során még nem kellett ezzel szembesülnie. Egy ilyen apróság azonban nem állíthatja meg sem őt, sem a hajóit!

Csakhamar kiderült, hogy ebben tévedett. A természet zord erőivel még ő sem dacolhatott, legyen bármilyen keményfejű angol. A friss fa- és lakkillatú, egyelőre névtelen, szépséges jármű téli vízre bocsátásának nem volt sok szemtanúja, mivel Young (talán titokban mégis a kudarctól tartva) nem verte nagydobra az eseményt. Amellett a kissé megenyhült időjárás ellenére jéghideg északi szél fújt, ami kellemetlenné tette az ácsorgást a parton. Néhány bámészkodó mégis összeverődött, mint ahogyan mindig, mikor valami érdekesnek mondható esemény történt Savanyúvízen, kivált ezekben az amúgy egyhangú hónapokban. A Kisfaludy gőzös egyik tagbaszakadt kormányosa is közöttük volt, előre mulatva a várható fiaskón. Még Young munkásai és a tolmács is meglehetősen kétkedőnek tűntek – csak két ember arcán látszott a teljes és őszinte hit az akció sikerében: Richard Young hajómérnökén és alig tizenöt éves segédjén, Ágh Andrásén.

– Nem fog a fiú megfázni? – kérdezte Adél a férjéhez hajolva. Péter, Georg és ő is kijöttek megnézni, hogyan bocsájtják vízre a vitorlást, bár András kifejezett kérésére a család többi tagjának nem szóltak. A fiú nem szerette volna, ha – elmondása szerint – a népes família ott „ricsajozott” volna a parton.

– Nem hiszem – felelte Péter nem túl nagy meggyőződéssel. – András valóban nem volt túlöltözve: mindössze egy sötétkék, tengerészkabát fazonú felöltő volt rajta, és a munka hevében azt is kigombolta. – Máskor is így jár-kel a műhelyben és idekint is. Már megszokhatta… legalább megedződik.

– Azért én nem bánom, hogy felvettem a nagykabátom – Georg az egyik lábáról a másikra állt, és a karját az oldalához ütögette. – Nem lesz baj ebből a szélből? Egyre erősebben fúj…

– Nem tudom – mormolta Péter. – Csak tudja ez a Young, mit művel. De nézzétek – bökte oldalba a belé karoló Adélt. – Á, már értem, miért volt olyan sürgős ez a vircsaft. Nekik akar imponálni az új hajóval.

A gyér közönség soraiban két jól öltözött úriember jelent meg; Écsy fürdőigazgató és Andley Gosling, az angol főkonzul, Young legnagyobb pártfogója és üzlettársa.

– András szerint erre a nyárra már akár húsz vitorlás építését is tervezik – fitogtatta Georg a jólértesültségét. – De hogy aztán kinek fogják őket eladni… – tette hozzá halkabban, és mindhárman összenéztek.

– Nos, ami engem illet, szívesen látnék ennyi vitorlást nyáron a Balatonon – mondta Péter. – Gondoljatok csak bele, micsoda remek fotográfiákat lehetne készíteni a tóról! Biztosan rendelne belőle a Nagyvendéglő melletti ajándékboltos is… az utóbbi években egyre több képemet értékesítette az itt nyaralóknak. Nem mintha ezen szándékoznék meggazdagodni… – tette hozzá mentegetőző mosollyal.

– Ó, nézzék, most irányítják a vízre! – kiáltotta Georg, mire mind kíváncsian közelebb húzódtak, nehogy lemaradjanak a látványosságról. A műhelyből egy sínpár vezetett a vízbe, azon eresztették lassan, vaskos kötelekkel a vitorlást a jeges vízbe. A hajón mindössze néhány matrózt láttak, közöttük Andrást is, aki a többiekkel együtt vasmarokkal igyekezett a vízen a járművet a kívánt irányba állítani. Mindhiába. A viharossá erősödött szél belekapott a hófehér vitorlákba, kis híján elszakítva azokat, és szinte játékszerként magával sodorta a karcsú hajót, pillanatok alatt betolva egészen az összefüggő jégtábla széléig, szinte nekicsapva azt.

– Ejha – a Kisfaludy kormányosa hangosan füttyentett. – Persze, szegény ánglus eddig még nem látta elevenen a Balatont.

– András! – kiáltotta Péter, és Adél karjából kibontakozva egészen a víz széléig futott. – A fiam – magyarázta a körülötte állóknak. – A fiam is a hajón van.

– Hát, elég bolond az úr, hogy fölengedte erre a lélekvesztőre! – jegyezte meg az egyik bámészkodó.

– Ne aggódjon, senkinek sem esett baja – Ransbourgh lépett mellé, és megfogta a karját. – A hajó egyben van, ez innen is jól látszik. Ha meg is rongálódott, a rajta lévőket mindjárt kihozzák a partra… nézze, Young úr már intézkedik is.

A mérnök valóban energikusan mutogatott valamit a közelben álló halászoknak. Végül Écsy is kiadta az utasítást, hogy a kikötőben horgonyzó legnagyobb bárkával menjenek be a vitorláshoz, vegyék fel a fedélzetre a rajta lévőket, és vontassák vissza a hajót a műhelyhez.

– Ez nem lesz egyszerű mutatvány – mormolta Georg. – Papa, akarja, hogy én is bemenjek Andrásért?

– Nem szükséges, fiam – Péter a fiú vállára tette a kezét. – Most már megnyugodtam, hogy viszonylag biztonságban van. Csak nem eshet baja itt, nem messze a parttól?! Ennek a Youngnak a felelőssége, hogy épségben kihozzák, a többiekkel együtt. Hogy a hajójával aztán mi lesz, az most kevésbé érdekel.

– Az üzleti vállalkozás alighanem ezzel be is fuccsolt – jegyezte meg Adél némi kárörömmel a hangjában. – Hogy is van az a magyar mondás, amit Ilka nénitől hallottam a múltkor, és erre a helyzetre illik? Valami madár van benne…

– Sokat akar a szarka, de nem bírja a farka – mondta Péter. – Hát, majd meglátjuk. Én azért még drukkolok, hogy sikerüljön a dolog ennek a bogaras angolnak. Már csak azért is, mert ha tényleg csődbe mennek, a fiam mérhetetlenül csalódott lesz.

Ekkor a méretes és a vitorláshoz képest masszívnak tűnő bárka már oda is ért a pórul járt hajó mellé, és a közönség éljenzése és tapsa közepette a fedélzeten rekedt matrózok sorra átszálltak rá.

Balaton-Füred, 1880 áprilisa

Young a balul sikerült téli bemutató után sem csüggedt, és március folyamán egyre több szépséges, vadonatúj hajó siklott ki a műhelyből egyenesen a már sokkal barátságosabb arcát mutató tóra. Ekkor az angol imponáló magabiztossággal már sétahajózásokat is szervezett, először csak Tihanyba, majd ezek sikerén felbuzdulva Siófokra is. A vízre bocsátásnak is megadták a módját: látványos keresztelőket rendeztek minden újabb vitorlásnak, olyan szertartásokkal, amilyeneket ezen a környéken még sohasem láttak eddig, de roppant élvezték őket. A Mariska nevű hajót például Écsy egyik lánya, Antónia „keresztelte” el oly módon, hogy egy szalagra erősített palack bort meglendített, és a jármű oldalához vágta. A magyar és angol zászlókkal fellobogózott, virágokkal díszített hajó egy fúvószenekar lelkesítő dallamaira futott ki a legelső útjára a Balaton türkizkék vizén.

– Csodálatosak a jachtok – lelkendezett András este a vacsoraasztalnál, miközben jóízűen falta a lekváros palacsintát. – Úgy siklanak a vízen, mint az angolna. Alig kell irányítani, csak húzok egy kicsit a kötélen, finoman, mintha hangszeren játszanék, és már engedelmeskedik is a mozdulataimnak. Kicsit olyan, mintha egy telivér paripa lenne…

– Paripa! – nevetett Ilka, aki gyönyörködve nézte, milyen jó étvágya van az unokájának. Mostanában gyakran fürkészte a fiú arcát, próbálta kivenni rajta egykori férje vagy akár a fia vonásait, ám hiába. András már kicsi korában is az anyjára, Makláry Olíviára hasonlított inkább, és ez mostanra sem változott. Ez azt is jelentette, hogy igencsak jóképű volt, kivált miután az utóbbi hónapokban megnőtt, megizmosodott a hajóépítő műhelyben végzett munkának köszönhetően. De szerencsére úgy tűnt, a jellemében nem Olíviára ütött. Egyelőre nem is volt tisztában vele, milyen jóvágású fickó, és Ilka őszintén remélte, hogy egy darabig még így is marad. Nem lenne jó, ha előbb-utóbb öntelt, hiú ficsúr válna belőle… ám valamiért Ilka úgy érezte, hogy ez Andrással soha nem fog megtörténni.

– Azért… tényleg sajnálom, hogy nekem soha nem lesz pénzem egy ilyen gyönyörűségre – mondta szomorkásan, miközben egy pohár tejet kortyolt. – Abban viszont reménykedhetek, hogy valamelyik mágnás alkalmaz majd a hajóján. Vélhetően nem mindegyik fog mindjárt érteni is az irányításához, miután megveszi.

– Biztosan nem! – helyeselt Ilka. – Te pedig az egyik legrátermettebb matrózzá kupálódtál ki az utóbbi hónapokban. Még a végén beteljesíted a gyerekkori álmodat, és hajóskapitány lesz belőled!

– Úgy legyen! – András jólesőn nyújtózkodott egyet. – Köszönöm a vacsorát, Nagymama. Úgy jóllaktam, mint a duda!

– Örülök neki, egészségedre! – Ilka kétoldalt megcsókolta a fiút, aki nagyokat ásítva visszavonult a szobájába. Olivér, aki eddig egy karosszékben az újságokat böngészte, az okuláréja fölött a feleségére pislogott.

– Csak ámulok, milyen hamar felnőtt ez a fiú. Nemrég még itt kint szaladgált a folyosókon, a szobák között, senkinek sem volt nyugta tőle, nem győztünk veszekedni vele.

– Igen, ők felnőnek, mi pedig megöregszünk – dünnyögte Ilka maga elé, egy gyertya sistergő lángjába meredve. – Igaz, nem is mondtam, ma kaptunk egy levelet Révész Páltól.

Olivér a név hallatán letette az újságot, és kényelmetlenül fészkelődni kezdett. Soha nem kedvelte azt a fickót, és a szíve mélyén őt hibáztatta Lizi unokája haláláért. Ha nem eszi ide a fene a füredi színházba, a lány még ma is élhetne. Férjhez ment volna, ha nem is Alfredhoz, hát valami környékbeli birtokoshoz, vagy egye fene, színészhez. És akkor… talán tőle is gyereke született volna, és ha abba szintén belehalt volna…

Ej, nem érdemes ezeken a dolgokon tépelődni, a múltat már úgysem változtathatjuk meg. Sóhajtva levette a szemüvegét, és két ujjával megdörzsölte az orrnyergét.

– Mit írt? – kérdezte színtelen hangon.

– Nemsokára ide utazik. A Kurszalon{7} átadására, akkor lesz valami ünnepség is. Azt kérdezi, megszállhat-e nálunk.

– Miért nem jó neki a színészek szállásán?

– Ugyan, Olivér, nem tehetjük…

– Tudom, tudom… csak nem látom őt szívesen, nem tehetek róla.

– Palkót is meg akarja látogatni.

– Persze, hogy meg akarja. De miért nem Mináéknak írt ez ügyben?

– Te is tudod, miért.

Ilka hangja kissé ingerülten csengett. Ő sem örült Révész bejelentésének, és Olivér jól tudta, hogy ő sem különösebben kedveli a színészt. Viszont ő volt Palkó édesapja, és joga volt hozzá, hogy láthassa. Végtére is… Igazán nem lehetett azt mondani, hogy sokat alkalmatlankodna – évente egyszer-kétszer bukkant fel Füreden, főként a nyári szezonban, és olyankor ragaszkodott hozzá, hogy találkozhasson Palkóval. Ám Pestre soha nem vitte magával, legalábbis eddig nem. De Mináék még ezt is nagyon nehezen viselték el, féltékenyek voltak rá, és folyton attól rettegtek, hogy egy szép napon gondol egyet, és mégis magával viszi a fiát a fővárosba, megfosztva őt ezzel a veszprémi otthonától és a nagyszüleitől, akik újszülött kora óta nevelték őt.

Ilka azonban ennek semmiféle jelét nem látta. Révész élte az agglegény színészek megszokott, kényelmes életét, és esze ágában sem volt a nyakába venni egy kölöncöt, amit egy hétéves fiúcska nevelése jelentett.

Mindazonáltal ő sem örült, amikor Révész újra felbukkant – már csak azért sem, mert neki is az a borzalmas nap jutott eszébe, amikor Lizit elveszítették.

– Hát, írd meg neki, hogy jöjjön – Olivér megvonta a vállát, és újra felvette az újságot. – Mikor lesz ez a Kurszalon-avató?

– Egy hónap múlva, úgy olvastam. Addig még bőven van idő… Mináéknak is el kell mondani, mikor érkezik, hogy felkészítsék Palkót is a találkozásra. Azt hiszem, jobb lesz, ha itt nálunk történik ez meg, nem igaz?

– De! – Olivér csak ennyit válaszolt, majd látszólag teljesen beletemetkezett a Wiener Zeitung múlt heti számába, amit ma reggel kapott meg a postán.

Balaton-Füred, 1880 júniusa

Tina és Gergely, mint mostanában mindennap, ma is egymásba karolva sétáltak végig a Horváth-ház és a Nagyvendéglő mellett, hogy ott megállva tisztes távolságból figyeljék, ahogyan lassan kinő a földből a fürdőtelep legújabb büszkesége, a lerombolt egykori színház helyén épülő Kurszalon, vagy más néven Gyógyszalon.

– Sajnálod, hogy nem mi építjük? – kérdezte Gergely a feleségét, miközben gyengéden végigsimította a karját. Tina pár pillanatig hallgatott, majd megrázta a fejét.

– Nem igazán! Persze, mi sokkal szebbre építettük volna – elnevette magát, majd ismét elkomolyodott. – Csak tréfálok… nagyon szép lesz, már most látszik. És rendes tősgyökeres fürediként, én is roppant büszke vagyok rá. A telep legújabb ékköve lesz.

– Én egy kicsit sajnálom a régi színházat – mormolta Gergely. – De a világ folyton változik, főleg Füred. Mikor évek múltán visszatértem ide, alig ismertem rá a városra. Még ma is képes vagyok rácsodálkozni, mennyi szép épület nőtt ki a földből pár év alatt. Köztük a híres Jókai-villa, ami a mi kezünk nyomát viseli.

– Látod, ezért is nem fáj túlzottan a szívem, amiért a Kurszalonra nem a mi vállalkozásunk kapott megbízatást. Ej, hiszen nem nyerhetünk el mindent! Még a végén valami kenőpénzes machinációkra gyanakodnának, más sem hiányozna. Továbbá… a Jókai-villa még mindig a legjobb ajánlólevél, és sorban kapjuk a megrendeléseket az új villákra vagy néhány régebbi átalakítására. Azt a Youngot is a Jóisten vezérelte ide. A hajóinak köszönhetően Füred idén megint divatos lett, még divatosabb, mint Abbázia vagy Bad Ischl. Az arisztokrata családok szinte hazafias kötelességüknek tartják, hogy itt töltsék a vakációt, és külföldiek is érkeznek szép számmal. Sokan pedig villát, nyaralót is szándékoznak építtetni.

– Lassan nem marad már megvásárolható telek – bólogatott Gergely.

– De az eredeti tulajdonosoktól is vesznek villákat, amelyeket aztán a saját ízlésük szerint átalakíttatnak. Ó, én nem aggódom, kedvesem – Tina magabiztosan a férjére mosolygott. – Még jó pár évig jövedelmező üzlet lesz a fürdőtelepen az építkezés. A fiaink is tovább vihetik az üzletet.

Gergely elgondolkodott. A nevelt fia, Miklós már most igen talpraesettnek bizonyult, és szinte teljes egészében rá lehetett bízni az ügyek intézését. Különösen amióta ő is családapa lett – a felesége és a kislánya, Marika volt a mindene, és már nem is volt olyan emberkerülő, mint egykor. Az öccse, Pista még túl kicsi volt ahhoz, hogy kiderüljön, mihez van tehetsége, viszont az már most is nyilvánvaló volt, hogy sokkal nyíltabb, vidámabb és bizony csintalanabb is, mint a bátyja volt. Egyre gyakrabban kellett őt fegyelmezni, vagy éppen megfenyíteni a különböző otthoni vagy iskolai csínytevései miatt… ám ezeket a gyerekes dolgokat még bőven kinőheti, és amúgy egy igazán szeretetreméltó, kedves kis lurkó, akit a szülei és az idősebb testvérei is alaposan elkényeztettek.

– Kezüket csókolom! – hallottak egy vidám, csengő hangot, amit anélkül is azonnal megismertek, hogy megfordultak volna. Lonka állt meg mögöttük, a kisebbik lányuk, és ahogyan Gergely tekintete a lány arcára esett, önkéntelenül elmosolyodott. Lonka zabolátlan, göndör fürtjeit megpróbálta valami kontyféleségbe összefogni, de a tincsek folyton kiszabadultak, és ahogyan átsütött rajtuk a nap, szinte glóriát vontak a feje köré. A nevelőapja sehogyan sem értette, miért nem legyeskednek még udvarlók a lány körül… nem volt egy konvencionális szépség, az bizonyos, de a vibráló egyénisége igazán különlegessé tette, bár azt meg kell hagyni, hogy nem szeretett a középpontban lenni, és általában kerülte a társaságot, a feltűnést. Gergely jól tudta, hogy az utóbbi időben Tina már aggódni kezdett a kedvenc gyermeke miatt – az asszonynak már többször megfordult a fejében, mi lesz, ha Lonka nem talál magának párt, és magányos marad (azaz, ahogyan gonoszul mondani szokták: vénlány lesz belőle). A férfi azonban azt gyanította, hogy Lonka egyike azoknak az ép lelkű teremtéseknek, akik egyedül is képesek viszonylag boldogan és kiegyensúlyozottan leélni az életüket.

– Ezt az új műintézményt csodálják? – kérdezte Lonka, és rájuk ragyogtatta a mosolyát. – Nos, Aranka szerint lesz benne könyvtár, zongora, kártyaszalon…

– Kártyázásra eddig is megtalálták a látogatók a lehetőséget – vágott a szavába Gergely, de Lonkát nem tudta kizökkenteni.

– …no és fedett sétatér is készül. Bár elképzelni sem tudom, az mire jó. Ha esik az eső, arra találták ki az esernyőt. Ha meg még ennél is rosszabb idő van, ami mifelénk gyakorta előfordul, a fedett sétatér sem nyújt elég védelmet. De mindegy… biztosan nagyon előkelő és divatos ez az idea. Fedett sétatér! – jóízűen kuncogott, miközben mindannyian a készülőben lévő épület felé fordították a fejüket. Igen, valóban látszott a Gyógyszalon hosszában egészen az Új Fürdőházig egy árkáddal fedett rész, ami alatt akár sétálgatni is lehet majd. Hát, ha már csak ez hiányzik a fürdőtelep európai fejlettségéhez, ám legyen!

– De a könyvtár és a zongoraterem valóban hasznos ötlet – vetette fel Tina. – Rossz időben főleg a hölgyvendégek eddig gyakran unatkoztak. A férfiak ilyenkor is kártyáztak, igen, de a szebbik nem általában a szállásán csücsült, és az eget kémlelte, mikor süt ki a nap. Nagy könnyebbség lesz, ha bemehetnek a könyvtárba, és ott olvasnivalót, társaságot találhatnak. Na és, úgy tudom, egy nagyobb szála is készül, ahol ezentúl a Flóra- és az Anna-bálokat tarthatják.

A szülők mindketten Lonkára néztek. A lány nyomban elpirult, és lesütötte a szemét. Már évek óta, nagyjából tizenhat éves korától nyaggatták ezzel a bállal, de eddig mindig sikerült kibújnia a részvétel alól. Idén sem szándékozott elmenni, még akkor sem, ha ezen a puccos új helyszínen rendezik majd. Csak még nagyobb rongyrázás lesz, és neki még kevesebb kedve lesz hozzá!

– Nos, elnézésüket kérem, de nekem most mennem kell – mondta gyorsan, mielőtt még a szülei bármit is szólhattak volna. – Miklósnak a lövöldében valami versenye lesz. Galamblövészet. Esélyes a fődíjra, és megígértem neki, hogy elmegyek szurkolni. Aranka kimentette magát… azt mondja, neki vérzik a szíve a szegény lemészárolt madarakért.

– És igaza is van. – Tina összeráncolt szemöldökkel nézett a lányára. – Halomra gyilkolják a nyomorultakat, puszta szórakozásból. A folytonos lövöldözéstől nincs nyugta a nyaralóknak sem, már többen panaszkodtak emiatt. Écsy uram meg nem tudja, melyik ujját harapja: a lövészet roppant népszerű a férfiak között, a hölgyek viszont gyűlölik. Akkor kinek tegyen a kedvére?

– Hát, ez legyen az ő baja. – Lonka könnyedén megvonta a vállát, futólag pukedlizett, majd a szoknyáját csaknem a térdéig felhúzva szapora léptekkel elindult a lövölde felé.

– Nem egy mindennapi teremtés – jegyezte meg Gergely, miután a lány hallótávolságon kívül került.

– Az biztos – helyeselt Tina. – És én azért imádkozom, hogy ezt végre más is észrevegye rajtunk kívül.

Révész Pál egy viharos vasárnap este érkezett meg a Györöky-kúriába. Szokása szerint bejelentés nélkül állított be, de mivel Ilkáék ekkor már bármelyik nap számíthattak rá, különösebben nem lepődtek meg. Fekete köpenyéről csurgott az esővíz, amikor belépett, és miután levette és átadta a kissé megriadt cselédlánynak, őszbe hajló fekete sörényét is megrázta, akár egy elázott kutya. Ilka kénytelen volt néhány lépést hátrálni tőle, nehogy lefröcskölje.

– Rózsi fiam, hozz gyorsan egy törölközőt. Még a végén meghűl a színjátszó úr, azt pedig nem vennénk a lelkünkre! – utasította a cselédlányt.

– Drága Ilka mama! – Révész közelebb lépett, és a karjaiba zárta az idős asszonyt, mit sem törődve azzal, hogy ő is csuromvizes lesz. – Micsoda boldogság viszontlátni kegyedet! Még ez a cudar idő sem tudja elrontani az örömömet.

– Én is nagyon örvendek – felelte Ilka összeszorított foggal. A színész, bármilyen kiállhatatlan alak volt, bárkit le tudott venni a lábáról a tagadhatatlan sármjával és a kedvességével, beleértve őt is. – Na, itt van a törölköző, gyorsan dörzsölje át a fejét, és menjen, öltözzön is át, az Isten szerelmére. Nem óhajtom ápolni az itt-tartózkodása alatt.

– Hol van a fiam? – kérdezte Révész, tudomást sem véve Ilka perlekedéséről. A cselédtől átvette a törölközőt, de hanyag mozdulattal egy közeli székre hajította.

– Palkó már alszik – Ilka a szájára tette az ujját. – Úgyhogy ne bömböljön – nem a színpadon van, és felveri az egész házat. Örülök neki, hogy végre elaludt… megijedt szegényke a mennydörgéstől.

– Mitől? Na, még mit nem! Az én fiam nem lehet ilyen nyúlszívű…

– Még csak gyerek!

– Na, jól van – Pál az asztalhoz ült, ásított és nyújtózkodott – Az igazat megvallva engem is elcsigázott az út. Veszprém felől jövök… alig találtam kocsist, aki vállalta a fuvart ebben az istenítéletben. Meg is kérte az árát a gazfickó. De nem akartam holnapig várni, mielőbb látni akartam Palkót. Erre mire ideérek, már alszik…

– Nem tudtuk, hogy ma érkezik – mondta Ilka szemrehányón. – Ha nem sajogna a fogam, én is aludnék már.

– Ó! – Révész aggódva nézett az asszonyra. – Pálinkát kell kortyolni, és azzal öblögetni. Az elzsibbasztja.

– Igen, bizonyosan… – motyogta Ilka. – Nos, harapna valamit? Vagy kér egy csésze teát, hogy felmelegedjék?

– Inkább én is egy kis pálinkát…

– A szobáját már előkészítettük a múltkori levele után. A cseléd felviszi a bőröndjét.

– Értem, tehát szeretne tőlem mielőbb megszabadulni. Hát jó… Valójában én is álmos vagyok, és kimerült – felállt, megfogta Ilka kezét, és gyengéden megcsókolta. – Jó éjszakát kívánok, Ilka mama!

– Jó éjszakát magának is… fiam!

Ilka maga sem tudta, miért tolult az ajkára ez a szó, ám mikor meglátta Pál meglepett és egyben hálás tekintetét, egyáltalán nem bánta, hogy így történt. A férfi elmosolyodott, és még egyszer meghajolt előtte.

– Ne feledje! Egy korty jó pálinka! Jó éjszakát, szép álmokat!

Ilka fejcsóválva nézte, ahogyan Pál egy gyertyával a kezében követte a cselédet a hálójába vezető lépcsőn. Majd odalépett az almáriumhoz, kivett egy áttetsző folyadékkal teli palackot, és kihúzta belőle a cikornyákkal díszített üvegdugót. Beleszagolt, majd elfintorította az orrát, és megrázkódott. Pár pillanatnyi habozás után a szájához emelte a palackot és belekortyolt a karcos barackpálinkába. Utána néhányat köhögött, és a keze fejével megtörölte a száját meg a szemét. Az üveget gondosan visszatette a helyére, nagyot sóhajtott, végigsimított a pongyoláján, megigazította a főkötőjét, és a gyertyáját megfogva ő is elindult az emeletre, hogy lefeküdjön végre.

Palkó eleinte mindig kissé feszélyezve érezte magát, és távolságtartón viselkedett ritkán látott édesapja társaságában. Ez természetes volt, hiszen mindig hosszú hónapok teltek el két találkozás között, és Pál maga is meglepődött ilyenkor, mennyit nőtt, változott a gyerek. Mégis, önkéntelenül is bosszantotta a kisfiú idegenkedése – ennek hatására ő sem tudott igazán feloldódni a saját gyereke társaságában, és egy-egy sablonos kérdés és a ráadott pár szavas válasz után gyakran percekre kínos csend állt be közöttük. Nagyjából egy nap elteltével ez némileg megváltozott; Palkó alapjában véve barátságos, vidám gyermek volt, és büszke is volt rá, hogy egy híres színész az apja. Valójában ezért is viselkedett kissé szégyenlősen a társaságában, bár ezt soha nem vallotta volna be, Révész pedig nem volt elég jó emberismerő ahhoz, hogy erre magától rájöjjön. Így hát szokás szerint az első napon most is szinte tapintható zavarban, kurta mondatokat váltva ültek egymás mellett a sétatér egyik asztalánál. Révész előtt egy pohár fehérbor aranylott, amivel a színpadon sohasem érzett lámpalázát igyekezett csillapítani, míg Palkó időről időre egy pohár édes limonádéba kortyolt bele, ami nagyon ízlett neki – legszívesebben egy szuszra lehajtotta volna, ám nem merte, ezért csak óvatosan szürcsölgette. Pált ez a hang is irritálta, és már-már rárivallt a gyerekre, hogy ugyan szedje már össze magát, és igyon rendesen.

– És az iskolában mi újság? – kérdezte az apa egy újabb hosszúra nyúlt szünet után.

– Már nincs is iskola – csipogta a fiú. – Nyári vakáció van…

– Hát persze! – vágott a szavába Révész, majd magában szitkozódott. A fenébe is! Most még bolondnak is néz ez a kölyök! – No és… mik a terveid a vakációra? – folytatta a faggatózást. Ám mielőtt Palkó válaszolhatott volna, hirtelen egy női árnyék jelent meg az asztalukon, kitakarva a napot, ami eddig pajkosan villogott át a platánfa levelei között. Révész felnézett, de Palkó még nála is gyorsabb volt.

– Lonkaaaa!

A fiú felugrott, és a lány nyakába vetette magát. Mindketten kacagtak, majd Lonka lehajolt, és megcsókolta a gyerek hullámos, fekete haját, ami annyira hasonlított az apjáéra.

– Nahát, kis huszárom – mondta a lány. – Micsoda meglepetés! Nem hittem volna, hogy itt összefutunk ma. Mióta vagy Füreden?

– Pár nap óta. Azért jöttem, hogy… – Palkó ekkor az apjára nézett, akiről – úgy tűnt – az előző pillanatokban mindketten megfeledkeztek.

– Hogy a papáddal találkozz – fejezte be helyette Lonka, majd tőle telhetőn barátságosan a férfira mosolygott. – Jó napot kívánok, színjátszó uram!

Révész magában gyorsan elszámolt tízig. A felesége családjában sokan voltak, akiket az első perctől nehezére esett elviselnie, és ez a csúnyácska, pimasz teremtés közéjük tartozott. Más körülmények között igyekezett volna gyorsan megszabadulni tőle, ám most a lelke mélyén még örült is a felbukkanásának. Úgy tűnt, Palkó valami megfejthetetlen okból kedveli a lányt, és a jelenléte talán segíthet feloldani a köztük lévő fagyos hangulatot.

– Ilonka kisasszony! – viszonozta a köszöntést, szándékosan használva a rendes nevét, amit a lány ki nem állhatott. – Micsoda határtalan boldogság viszontlátni magát. Kérem, foglaljon helyet a körünkben! Mit rendelhetek magának? Bort vagy limonádét?

Lonka elfogadta az invitálást, és leült az asztalhoz a férfival szemben.

– Egyiket sem – mondta. – Egy csésze kávét kérek. Feketén.

Révész kérdőn felhúzta a szemöldökét. Nem sok fehérszemélyt ismert, aki feketén itta volna a kávét – általában tejet és cukrot is kértek bele. Lonka azonban mindezek nélkül itta, úgy, ahogy volt, keserűn, és amikor felhajtotta, egy pillanatra megrázkódott.

– Hm, ez jólesett! – jelentette ki, és a keze fejével megtörölte a száját. – Köszönöm! –biccentett Pál felé, majd nyomban a gyerekhez fordult. – Már csak azért is örülök, mivel a szomszédunk kutyája tegnap ötöt kölykedzett. Édes kis vaksi szőrgombócok! Ha akarod, átviszlek, és megnézheted őket.

– Igen, igen! – Palkó boldogan tapsolt.

– Később majd gazdát is keres nekik. Talán te is hazavihetnél egyet…

– Nagymama nem engedi – Palkó szája legörbült. – Már tavaly születésnapomra is kiskutyát szerettem volna, de azt mondta, szó sem lehet róla!

– Mit hallok? – szólt közbe Révész, aki ismét kissé a háttérbe szorítva érezte magát, ami egyáltalán nem volt ínyére. – Ha kiskutyát szeretnél, akkor természetesen kaphatsz kiskutyát. Majd azt mondjuk, hogy én adtam, és akkor nem szólhatnak semmit ellene.

Lonka ekkor egy furcsa oldalpillantást vetett rá, de a fiú lelkesen, csillogó szemmel fordult felé.

– Igazán? Valóban megtenné, édesapám?

Nocsak, máskor sokkal több időbe telt, hogy így szólítsa. Révész elégedetten elmosolyodott, majd ő is vetett egy futó pillantást Lonkára. Ez a kutyadolog óriási ötlet volt. Lám, ez a tollseprő frizurás kis boszorka is használható valamire…

– Na jól van – mondta ekkor a lány, és felállt. – Nem is zavarnám tovább ezt az apa-fiú idillt. Egyébként is, dolgom van… Még egyszer köszönöm a kávét.

A kezét nyújtotta Révésznek, aki félig felemelkedve megfogta azt. Kicsi, madárcsontú kezet érzett a markában, száraz, de selymes bőrűt, amelynek meglepően erős volt a szorítása. A lány Palkónak egy csókot dobott, majd éppen olyan hirtelen, ahogyan érkezett, már el is viharzott.

– Milyen sürgős dolga lehet a kisasszonynak? – kérdezte ekkor a férfi Palkót. Az megvonta a vállát.

– Lonka sok mindent csinál – mondta. – Tanítani is szokott a Szeretetházban, de most, gondolom, ott is vakáció van. De másoknak is segít, a kórházban is, vagy éppen az istállóknál. Soha nem henyél, az biztos.

– Ó! – Pál csak ennyit mondott, majd néhány pillanatra hallgatott. – Na és most mit szólnál egy fagylalthoz, kis huszár?

– Fagylalt! – kiáltotta boldogan Palkó, és már fel is ugrott. – Mehetünk! – adta ki a jelszót Révész, majd – határtalanul megkönnyebbülve – felhajtotta a maradék bort, és megfogta a fia kezét, hogy együtt induljanak a közeli kioszkhoz.

Lonka este már sötétedés után tartott hazafelé a Szeretetházból. A tanévnek már valóban vége volt, de azért akadt ott dolog bőven… ha más nem, akkor foglalkozni, beszélgetni, játszani a gyerekekkel, este mesét olvasni nekik – ahogyan ezt nekik annak idején minden este megtette az édesanyjuk vagy az édesapjuk. Az ember néha bele sem gondol, ezek az egyszerű, mindennapi tevékenységek milyen sokat jelenthetnek egy gyermek életében!

Lonka már régen belenyugodott, hogy neki nem lesznek saját gyermekei. Idén már elmúlt huszonkét éves, és eddig senki, egyetlen férfiember sem méltatta őt a legkisebb figyelemre sem. Ó, „amúgy” nyomban felfigyeltek rá, hát persze… Az a fura külsejű, excentrikusan öltözködő, különös szokásaival másokat megbotránkoztató, meghökkentő leányzó. Persze, aki egyszer látta őt, soha többé nem felejtette el. Ám soha senki nem nézett „úgy” rá… talán nem is lányként gondoltak rá, hanem csak, mint valami szeretetre méltó, különös csodabogárra. Már ezzel is régóta megbékélt… viszont nem akarta magát kitenni megalázó, nevetséges helyzeteknek, ezért nem ment el semmiféle bálba, kirándulásra, zenés-táncos mulatságba, amelyek nyaranta egymást érték itt Füreden. Kivált az Anna-bálba, noha folyton kapacitálták erre. Hogy ott még ő is könnyen párra találna…

Még mit nem! Különben sem volt kedve az egészhez, ezt egészen őszintén mondhatta. Hogy ő kiöltözzön, karót nyeljen, majd közszemlére tegye magát a „húspiacon”, ahol legföljebb az ismerősei kérnék fel, vagy nagyon ostoba, nagyon öreg gavallérjai lennének? Hát ebből ő nem kér, köszöni szépen!

Eddig jutott a gondolataiban, mialatt vidáman fütyörészve baktatott hazafelé, szándékosan elkerülve a még ilyenkor is népes partközeli útvonalakat. Jobb szeretett itt az alkony árnyai között osonni, hallgatva a tücsköket, bámulva a holdat és a csillagokat, amelyek a tegnapi vihar után különösen fényesen ragyogtak…

– Jó estét kívánok, kisasszony!

Lonka úgy megijedt a váratlan hangtól, hogy megbotlott egy kiálló gyökérben, mire félrenyelt, és köhögni kezdett. A szeme könnybe lábadt, ezért nem látta, ki köszönt rá… ám ezt a mélyen zengő színpadi baritont millió közül is megismerte volna.

– Na, na! Igazán nem venném a lelkemre, ha megfúlna itt nekem!

Révész átkarolta a lány vállát, és gyengéden megütögette a hátát. Lonka hamar összeszedte magát, és gyorsan kibontakozott a színész karjaiból.

– Mi… a csudát keres maga itt? – kérdezte még mindig rekedten.

– Én is nagyon örvendek… hogy mit keresek? Inkább kit! Magácskát.

– Akkor megtalálta „énecskét”. Mit óhajt?

– Jaj, ne legyen már ilyen mérges! Bár, be kell valljam, igen jól áll magának. Különben… azért vártam itt, mert szeretnék köszönetet mondani.

– Ó! – Lonka őszintén meglepődött. – És miért?

– Ma nagyon jó szolgálatot tett nekem… tudtán és akaratán kívül, de ez nem von le semmit az értékéből. Az idejét sem tudom, mikor töltöttem el utoljára ilyen remek napot a fiammal. Az érkezésével és a kiskutyáról szóló hírrel megtört köztünk a jég, és végre úgy tudtunk együtt lenni, mint egy rendes apa és fia… vagy majdnem úgy.

– Ennek nagyon örülök! – Lonka udvariasan biccentett, majd egyet lépett előre, és tüntetőleg az út felé nézett, jelezve, hogy már indulna tovább. Révészt azonban nem lehetett ilyen könnyen lerázni.

– Elkísérem magát – ajánlkozott. – Minimum ennyivel tartozom… És különben sem helyes dolog egy fiatal lánynak egyedül ilyen kihalt utakon járni.

– Hetente többször is megteszem ezt az utat, ne aggódjon értem!

– Nos, akkor csak engedje meg, hogy elkísérjem. Olyan kellemes ez az este… és a parton most olyan sok elviselhetetlen alak sétafikál. A feleségükkel, akik meg úgy megbámulnak, mintha elevenen szeretnének felfalni.

– Ó, maga szegény pára! – Lonka kuncogott. Kénytelen-kelletlen bevallotta magának, hogy szórakoztatja őt ez a fickó. Mi több, valami furcsa vonzalmat is érzett iránta… de ezt a gondolatot rögtön el is nyomta magában.

– Sajnálhat is! Már csak azért is, mivel hamarosan kiöregszem a hősszerelmes szerepekből – mélyet, színpadiasat sóhajtott –, és akkor mi lesz velem?

– Miért, a színdarabokban nincsenek öregemberekre írott szerepek? – kérdezte Lonka némi malíciával, majd oldalra pillantott, hogy meglesse, mit szól ehhez ez a hiú fráter. A holdvilág azonban nem volt elegendő ahhoz, hogy kivegye az arckifejezését. Csupán a beállt csöndből következtetett arra, hogy ezzel bizony szíven találta Révészt. Kicsit meg is sajnálta… – De maga még egyáltalán nem öreg – tette hozzá már sokkal halkabban. – Maguknak, férfiaknak szerencséjük van ebben is. Az őszülő halánték csak hozzáad a vonzerejükhöz, és az agglegény titulus egyáltalán nem annyira szégyellnivaló, mint ha valakit vénlánynak neveznek.

– Igen, ez valóban igazságtalanság – mormolta Révész. – Belátom… viszont változtatni nem tudok rajta.

Ezt egészen komolyan mondta, és Lonka érezte a hangján, hogy ezúttal őszintén is gondolja. Lehet, hogy mégsem olyan szívtelen, önző alak, mint első látásra tűnik? – morfondírozott magában. Hiszen Lizi is első látásra beleszeretett… bár tőle sem állt távol a könnyelműség, de az egymás iránti érzelmeik mélyek és őszinték voltak. Révész sokáig nem is tudott talpra állni a felesége halála után, és bár nem volt szép tőle, hogy elhagyta a fiát, de valószínűleg a gyerek szempontjából a legjobb döntést hozta meg. Az pedig való igaz, hogy még mindig igen jóképű, sármos férfi – állapította meg magában. Nem csodálom azokat az asszonyokat, akik megbámulják… én is ezt teszem, valahányszor csak látom. Persze, úgy, hogy ne legyen feltűnő. Még csak az kéne, hogy észrevegye!

Időközben odaértek Tináék villájához, amit egy kovácsoltvas kapu választott el az utcától.

– Hát, innen már biztonságban van, kisasszony – mondta Révész, és meghajolt.

– Bejön hozzánk egy teára? – kérdezte Lonka, inkább csak udvariasságból – valójában semmi kedve nem volt magyarázkodni a szüleinek a váratlan és késői látogató miatt. Ám szerencsére a színész megrázta a fejét.

– Köszönöm az invitálást, de nem alkalmatlankodnék… Isten önnel, kedves Lonka! Remélem, lesz szerencsénk a színházban is!

– Okvetlenül! – vágta rá a lány, és ezúttal ő is teljesen komolyan gondolta.

Balaton-Füred, 1880 júliusa

Az Anna-bál hónapjában, a füredi főidényben úgy tűnt, megint sikerül majd túlszárnyalni még az előző évi szezon rekordszámú vendégseregét is. A sétatéren, a Deák sétányon, a fürdőházakban, a Nagyvendéglőben, az Esterházy-fogadóban és az új szenzációban, az elegáns, tágas és modern Kurszalonban szinte minden napszakban hemzsegtek az üdülni és szórakozni vágyók, és a többségük nem győzte dicsérni a legújabb fejlesztéseket és szolgáltatásokat. Écsy Lászlónak, a fürdőtelep direktorának a keble csak úgy dagadt a büszkeségtől… hiába, ezek az eredmények nem kis részben az ő személyes ambícióit és munkabírását is dicsérték. Szinte emberemlékezet óta, 1835-től állt az egyszerűen csak „telepnek” nevezett kis fürdőhely élén, és az eltelt évtizedekben már oly sok mindent látott és tapasztalt, amivel több vaskos kötetet is meg lehetne tölteni. A Kurszalont és a fedett sétányt is már mióta tervezgették… sokszor reménytelennek tűnt, hogy valaha is megvalósulhat, de lám! Most itt van, teljes pompájában, és a hálás vendégsereg már birtokba is vette.

Idén már az új épület tágas és világos, páholyokkal is ellátott báltermében fogják megrendezni a füredi nyár legjobban várt eseményét, az Anna-bált is.

– Most már, kislányom, igazán eljöhetnél velünk te is – vetette fel Tina az asztalnál a témát, mint évek óta mindig. Lonka azonban eddig mindannyiszor gondolkodás nélkül visszautasította… pedig Tina folyton abban reménykedett, hogy az ország legtávolabbi sarkaiból, sőt még külföldről is idesereglett férfiak között csak akadna egy-kettő, aki felfigyelne erre a lányra… aki ugyan nem egy szokványos szépség, de igenis szemrevaló teremtés, csak hát, ha folyton elbújik mások elől, hogyan vegyék hát észre? Olyan, mint egy szabálytalan, de szép kis vadvirág, ami meghúzódik a fák árnyékában a tisztás szélén – gondolta Tina, majd halványan elmosolyodott. Milyen költői képek jutnak az eszébe, és éppen Lonka kapcsán, akinél prózaibb teremtést még nem hordott hátán a Föld.

– Lenke nővéredék is ideutaznak a bálra – kapcsolódott be Gergely is a beszélgetésbe.

– Tudom – felelte Lonka, majd gyorsan bekapott egy szilvásgombócot, és szépen lassan megrágta. Abban reménykedett, hogy addig talán valami más témába kezdenek, de hiába. Megvárták, míg lenyeli, majd folytatták.

– És velük sem lenne kedved jönni? – unszolta tovább Tina. – Azt vehetnél fel, amit akarsz, megígérem. Ha nem szeretnél kiöltözni…

– Ugyan, hát, ha már elmegyek, csak kiöltözöm! – vágta rá a lány, majd sietve újra teletömte a száját gombóccal.

– Micsoda? – Gergely szeme elkerekedett. – Akkor ez azt jelenti…

– Hogy elmegyek. – Lonka legyintett a villájával. – Igen, elmegyek, ne nézzenek így rám, mintha most látnának először – elnevette magát. – De tudják meg, nem Lenkéék miatt szántam rá magam.

– Hanem? – érdeklődött Tina.

– Hát… csak úgy – Lonka megvonta a vállát. – Kíváncsi vagyok, mire az a nagy felhajtás. Meg aztán azt a híres új báltermet is megnézném magamnak. És hát, bevallom őszintén, abban is reménykedem, hogy a híres-neves Szekrényessy Kálmán majd engem is felkér táncolni.

A szülei olyan döbbent arccal meredtek rá, hogy Lonka hangosan felkacagott. Rövid szünet után Gergely és Tina is csatlakoztak hozzá. A kis Pista, aki egy szót sem értett az egészből, még a szilvásgombócokról is megfeledkezve, tátott szájjal bámulta őket.

– Pedig akár fel is kérhet – mondta Tina, miután elkomolyodott. – Szekrényessy Kálmán igazi úriember, és a hírek szerint remek táncos.

– Azt el is tudom képzelni – bólintott Gergely. – Olyan délceg, feszes a tartása, biztosan rátermetten forgatja a táncosnőjét is. Mindenesetre a sportokban valósággal brillírozik, főleg az úszásban. Úgy hallottam, fogadást kötött, hogy bármelyik európai tavat át tudja úszni. A Gibraltári-szorost és a Boszporuszt is átszelte már, valamint a jéghideg Bodeni-tavat. Idén pedig a Balaton meghódítására készül.

– A Balatont még soha senki sem úszta át – Lonka ismét megvonta a vállát. – Nem azért, mert olyan óriási, hanem mert igencsak alattomos tud lenni. A halászok óva intenek attól, hogy a közepén úszkáljon valaki, bármekkora izompacsirta is.

– De Szekrényessy már többször átúszta az öblöt Füred és Tihany között – vetette ellen Tina. – Az is a Balaton.

– Azt már sokan megtették… de persze, majd meglátjuk! Mindenesetre Szekrényessy idén már biztosan átvette az ügyeletes füredi szívtipró szerepét.

– Igen, roppant jóképű fickó! – lelkesedett Tina. – Tudjátok, hogy annak idején ismertem az édesanyját? Még kislányok voltunk Minával, amikor itt nyaralt, és abban az évben ő volt a bálkirálynő és Füred szépe.{8} A fia tőle örökölte a külsejét.

– Ó, hát majd meglátjuk, hogy a számtalan rajongója közül kit választ a bálon – kuncogott Lonka, mire az édesanyja ismét csodálkozva nézett rá. Még sohasem fordult elő, hogy Lonkát ennyire felvillanyozták volna az aktuális fürdőtelepi pletykák. Mi üthetett most belé? De mindegy… az a lényeg, hogy végre-valahára kibújik a csigaházából, és emberek közé megy. Aztán majd meglátjuk… még ha nem is történik most semmi, legalább megtört a jég.

Nem is sejtették, hogy a lány egyáltalán nem a fess izomkolosszus úszóbajnok, hanem egy magát öregedőnek és háttérbe szorítottnak érző, hiúságában sértett, ám még mindig rendkívül jóképű színész kedvéért szándékozott idén részt venni a bálban.

A Kurszalon bejárata és a bálterem is frissen illatozó virágkoszorúkkal volt díszítve, és fehér damasztabroszokkal csodálatosan megterített asztalok várták a vacsorára érkező vendégeket. Az utóbbi évtizedben az uraknál egyre nagyobb divat lett az egyszerű fekete frakk a zsinóros menték helyett, bár azért itt-ott még azt is lehetett látni, kivált az idősebb nemzedék képviselőin. A hölgyek selyemből, bársonyból, taftból és muszlinból varrott, méregdrága estélyi ruhái azonban a szivárvány minden színében pompáztak. A lámpák fénye visszaverte az arany- és drágaköves ékszerek csillogását, és a feltornyozott, művészi frizurák is mind azt hirdették, hogy egy új, gazdag és pompakedvelő időszak kezdődött az Anna-bál, Füred és az egész világ életében.

A zenét ebben az évben a híres és igen népszerű szegedi prímásdinasztia tagja, egy Dankó nevezetű cigány és a bandája szolgáltatta, akik már nagyban hangoltak a szomszédos teremben. A folyamatosan érkező vendégeket frakkban és hófehér kötényben hajlongó pincérek várták, akik előzékenyen a helyükre kísérték őket.

– Atyavilág, mióta lett ez ilyen úri muri? – súgta Ilka Olivérnek, akinek a karjára támaszkodva követte a brillantinos hajú pincért. – Néhány évet kihagyunk, és már rá sem ismerünk az én Tini barátnőm egykori családi mulatságára. Gyakran emlegettem, hogy mit szólna, ha ezt látná, de ez az idei… ez aztán már minden egykori képzeletünket felülmúlja.

– Vajon mit szólnának ezek a vendégek, ha tudnák, hogy mi az első bálon is részt vettünk? – mosolygott Olivér a bajsza alatt.

– És azt hiszem, ez lesz az utolsó, amin megjelenünk. – Miután helyet foglaltak, Ilka akkurátusan széthajtogatta a fehér batisztszalvétát, és az ölébe terítette. – Úgy érzem, ez már nem az én világom… hanem azért még eljárok majd veled egy csárdást – bökte oldalba a férjét, és rákacsintott. Olivér még mindig mosolygott, de nem válaszolt. Ilkának egyre jobban fájt a dereka és a lába – idáig is alig tudott eljönni, noha egészen a bejáratig hozták őt a kocsival. Habár, amilyen makacs, ha egyszer a fejébe veszi, igenis ropni fogja még azt a csárdást!

Nem messze tőlük egy vármegyei vagyonos birtokos család, Háczkyék foglaltak helyet, akik udvarias biccentéssel köszöntötték őket. Ilka viszonozta az üdvözlést, majd rácsodálkozott a család egyetlen lányára, egy karcsú, bájos arcú teremtésre.

– Nocsak, a kis Laura – súgta Olivérnek a legyezője mögül. – Mikor utoljára láttam, egy szál pendelyben játszadozott az udvarukon. De milyen szemrevaló leányzóvá cseperedett! Nem csodálkoznék rajta, ha ma este ő lenne a legkapósabb táncpartner. Már csak azért is, mert ő az egyetlen örököse a roppant vagyonnak… minden valamirevaló ifjú körülötte fog sündörögni, majd meglátod!

– Meglehet, de nézd csak! – Olivér a felesége feje fölött vett észre valamit, mire Ilka is megfordult, és felkiáltott meglepetésében. Tináék léptek a terembe, Gergellyel, az előző napon érkezett Lenkével és Alfréddel – de nem ez okozott meglepetést, hanem az ötödik személy: Lonka, aki eddig még sohasem tette be a lábát az Anna-bálba… ahogy egyéb táncmulatságokba sem.

– Nézzenek oda! – lelkendezett Ilka. – Még valami rendes ruhát is felvett!

Lonka valóban egy legutóbbi divat szerint készült, bár a többi elsőbálozó öltözékéhez képest szerény, egyszínű, galambszürke selyemruhát viselt. A ruha Lenkéé volt, és előző este közösen alakították át, hogy jó legyen rá. A derekát kellett kicsit bevenni, és az aljára varrni egy csipkét, ugyanis Lonka valamivel magasabb volt a nővérénél. A haját is együttes erővel zabolázták meg, csinos kis kontyba szorítva a göndör tincseket, egy-két kósza loknit meghagyva a halántékánál és a homlokán. (Lonka utálta ezeket, de Lenke meggyőzte, hogy az este során úgyis ki fog szabadulni néhány fürt, akkor meg jobb, ha eleve kihagynak párat.)

– Milyen csinos így! – jegyezte meg Olivér ámulva.

– Igen, de nehogy neki is megmondd! – figyelmeztette Ilka, ám ekkor már oda is értek hozzájuk a családtagok, és köszöntötték egymást.

– Örülök, hogy te is itt vagy! – Ilka csak ennyit mondott Lonkának, miután arcon csókolta. – Meglátod, jól fogod érezni magad.

– Igazán? – a lány nem tűnt túl lelkesnek, de azért arra vigyázott, hogy ne fintorogjon a díszesen megterített asztalok és a kikent-kifent vendégek láttán, akik lassacskán teljesen megtöltötték a termet. A bál idei illusztris látogatói között volt a hajóépítő mérnök, Richard Young, akit megéljeneztek az érkezésekor. A férfi nemrégiben Füredre költöztette a feleségét és a gyermekeit, ami azt jelezte, hogy hosszú távra tervezi az itteni tevékenységét. Az asszony igen elegáns, visszafogott öltözékben, kissé riadt arckifejezéssel karolt a férjébe, ám amikor látta, mennyire szeretik és tisztelik itt az ő Richardját, boldogan elmosolyodott, és a fejét meghajtva köszönte meg a figyelmességet.

Az utolsók között futott be az idény egyik legnépszerűbb híressége, Szekrényessy Kálmán, aki mindenki tekintetét azonnal magára vonta. Nem is lehetett őt nem észrevenni – hegyesre pödört bajuszával, élénk és átható kék szemével, hatalmas, izmos termetével rendkívül feltűnő jelenség volt, még akkor is, ha szándékosan nem igyekezett felkelteni a figyelmet. Érkezése után köszöntött néhány ismerőst, majd elfoglalta a helyét az asztalnál.

Vacsora közben először halkabban, majd egyre hangosabban beszélgettek az asztalnál egymás közelében ülők. Lonka eleinte csak nyugtalanul, majd egyre idegesebben forgatta a fejét, a többi asztaltársaságot is fürkészve, mintha keresne valakit. Ilka, aki a lány mellett ült, felfigyelt erre, és egy idő után nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze.

– Kit keresel, angyalom? Vártál valakit, és nem érkezett meg?

– Nem! – vágta rá a lány, majd rá nem jellemző módon elpirult. – Vagyis, igen… várok valakit. Habár, nem vagyok benne biztos, hogy eljön.

– Miatta jöttél el te is? – kérdezte a nagymamája halkan, mire Lonka egy darabig hallgatott, és a tányérjába bámult.

– Igen – bökte ki végül. – De nem azért, amit gondol, Nagymama. Egy fogadás miatt. Azt mondta, csak akkor játszik ennek a Szekrényessynek a darabjában, ha én eljövök a bálba. Biztos volt a dolgában, de én elhatároztam, hogy borsot török az orra alá…

– Ó! – Ilka kis híján hangosan felkacagott. – Csak nem a Révész Palival fogadtál? Na, szép kis firmák vagytok! Most meg ő nem jött el?

– Hát, én nem látom sehol…

Ilka is körbeforgott.

– Én sem. De ez nem jelenti azt, hogy még nem állíthat be később… Lehet, hogy a vacsorát kihagyja.

– Lehetséges. – Lonka felsóhajtott. – Mindegy… a fogadás akkor is érvényes, nem tud kibújni alóla. Meg fog pukkadni, ugyanis szívből gyűlöli ezt a Szekrényessyt…

– Csöndesebben! – pisszegte le őt Ilka. – Nem olyan messze ül tőlünk. Meghallhatja!

Lonka ekkor egy futó pillantást vetett a férfira.

– Á, nézze, Nagymama! Nem törődik az velünk!

Valóban… a férfi láthatóan teljesen megbabonázva bámult egy irányba, méghozzá – ahogyan Ilka ezt némi meghökkenéssel nyugtázta – a kis Háczky lány irányába, aki egy közeli asztalnál ült, és a férfi érkezése után nem sokkal be is mutatták őket egymásnak.

– Ejha! – mondta, és a legyezőjét felemelve közelebb hajolt Lonka füléhez. – Édes kis lányka ez a Háczky Laura, és az öröksége sem megvetendő… de jóval fiatalabb Szekrényessynél, még húszéves sincsen. No meg úgy hallottam, ezt a fickót valósággal üldözik a nők a szerelmükkel. Egy perc nyugta sincs tőlük! Van itt egy orosz grófné, aki csak a kedvéért utazott Füredre, meg valami dúsgazdag pécsi nyomdász lánya… meg annak a sümegi kékfestőnek az unokája, akinek olyan olaszos neve van. Hogy is hívják? A Ramassetter Margit. Az is odavan érte.

Lonka halkan elnevette magát, majd a szája elé kapta a kezét.

– Nahát, Nagymama micsoda pletykafészek lett. Szavamra, honnan veszi ezeket? De az biztos, hogy ma este Szekrényessyt elbűvölte a Háczky lány. Talán nem is a vagyona miatt, hiszen az a többi hódolójának is van.

Ekkor Dankó prímás és a banda néhány tagja, akik egy ideje végigjárták az asztalokat, és aki kérte, annak elhúzták a nótáját, Szekrényessy intésére a Háczky Laura mellé álltak. A fiatal lány elvörösödött, és kissé zavartan nézett fel az előtte meghajló prímásra.

– Mi a nótája, szép kisasszony? – kérdezte a muzsikus.

A közelükben mindenki elhallgatott, és várakozva nézett a lányra.

– Nincsen nekem nótám – mondta Laura alig hallhatóan. – Nem is szeretem a nótát – tette hozzá, és könnyedén megvonta a vállát.

– Ilyen nincsen, kisasszonyka – csóválta a fejét Dankó. – Tudja meg: akinek nincs nótája, annak szíve sincsen. Nem tudom elképzelni, hogy kegyednek ne lenne szíve…

– Játsszák a Füredi emléket – lépett közbe Szekrényessy. – Ehhez a mai estéhez az illik.

A lány hálásan tekintett rá, és megajándékozta az este első mosolyával, mire Szekrényessy arca egy csapásra felderült. A következő dalhoz már magához intette a bandát, és busásan megjutalmazta a zenészeket, miután egymás után több népszerű nótát is elénekelt erőteljes baritonján.

A vacsora végeztével mind a bálterembe vonultak, mind a négyszáz vendég, és még a karzatok is zsúfolásig megteltek. A nyitó francia négyes után rögtön egy keringővel alapozták meg a báli hangulatot. Lonka legnagyobb meglepetésére a táncrendje eddigre szinte teljesen betelt, és egyáltalán nem csak a rokonokkal, ismerősökkel. Erre a valcerre is egy egészen elfogadhatónak mondható ismeretlen fiatalember karján libbent ki a parkettre, és a kezdeti lámpaláz elmúltával teljesen átadta magát a tánc kellemes ringatásának.

– Igazán hatalmas megtiszteltetés, hogy nekem adta az első valcert, kedves Háczky kisasszony – szólalt meg ekkor a táncosa, mire Lonka nem tudta megállni, és lehajtott fejjel elnevette magát.

– Én sajnos nem a Háczky kisasszony vagyok – nyögte ki végül, még mindig pukkadozva. Amikor meglátta a partnere csalódott ábrázatát, csak még nagyobb nevethetnékje támadt. – De azért ne hagyjon itt faképnél a valcer kellős közepén – kérlelte megjátszott kétségbeeséssel. – És ne nehezteljen rám… nem tehetek róla, hogy végzetes félreértés áldozata lett.

– Letöröm a derekát annak az átkozott Szondynak… tudhattam volna, hogy ő is a Laura kezére pályázik, és valamit forral ellenem.

Lonka remekül mulatott, de azért meg is sajnálta ezt a balfácánt.

– No, én majd segítek magán. Nézze, az ott a Háczky kisasszony – Laura nem messze suhant el tőlük, természetesen Szekrényessy karján, akivel mélyen egymás tekintetébe feledkeztek, mintha a világ elsüllyedt volna körülöttük. – De azt hiszem, ki kell ábrándítanom. Valószínűleg sorba kell állnia a kisasszony kegyeiért, és különben is úgy tűnik, ma este valaki már elrabolta a szívét. Hogy örökre-e, azt nem tudhatom…

Ebben a pillanatban elhallgatott a zene, és a fiatalember sietve meghajolt Lonka előtt, majd elviharzott – nyilván Háczky Laura irányába, aki azonban ki sem látszott az udvarlók gyűrűjéből. Lonka megfordult, hogy megkeresse Nagymamát, és elmesélje neki ezt a mulatságos kis történetet, amikor valaki hirtelen megfogta a karját.

– Hova ilyen sebesen, kis gonosztevő?

– Ó, Révész uram! – a lány kiszabadította a karját, és szembefordult a férfival. – Hát mégis eljött… mint ahogyan én is itt vagyok, láthatja – kihívóan a szemébe nézett, és félrehajtotta a fejét.

– Látom, és legszívesebben megfojtanám egy kanál vízben… csak az tart vissza, hogy egyenesen lélegzetelállító ebben a ruhában és ezzel a frizurával.

– Ugyan, hagyja már – a lány legyintett. – Engem nem vesz le a lábamról az üres hízelgésével.

– Pedig éppen ez a szándékom!

Ekkor egy pattogós csárdás első taktusai hangzottak fel, mire Révész megfogta Lonka kezét, és magával húzta.

– Jöjjön, most aztán megforgatom.

– De ezt a táncot már másnak ígértem… – tiltakozott a lány, ám a színész mintha meg sem hallotta volna. A parketten átkarolta Lonka derekát, magához szorította a lányt, majd valóban úgy kezdte forgatni, mintha egyenesen a lelkét akarná kitáncoltatni belőle.

Balaton-Füred, 1880 augusztusa

Szekrényessy Kálmánt többezres tömeg várta a parton a bravúros úszása után. A Balaton első legyőzője Siófokról indult el, már több mint hat órája, de a szenzációra éhes közönség türelmesen várakozott rá. Addig is mindenféle fürdőtelepi szórakozásokkal próbálták elütni az időt: fagylaltoztak, utcazenét hallgattak, vagy a vén Bizaynál kötöttek fogadásokat a bajnok sikerére, vagy éppen a kudarcára. A tavon még a szokásosnál is több vitorlás pöttyözte a kékeszöld vizet – köztük volt Andley Gosling főkonzul hajója és Richard Youngé is, valamint azoké, akik az új műhelyben elkészült jachtokból vásároltak.

A parton három hölgy is várta Szekrényessyt – az egyik az idén nyáron sokszor emlegetett titokzatos orosz grófnő volt. Az idősebb, de még mindig gyönyörű asszony egy pár kesztyűt tartott a kezében, és nem törődve az őt bámulókkal és a háta mögött összesúgókkal, álmodozó tekintettel, kitartóan bámulta a habokat, amelyekből remélhetőleg hamarosan előbukkan a férfi jól ismert, izmos felsőteste.

A másik egy fiatal lány volt, hatalmas virágcsokorral a kezében, aki látható izgalommal, az alsó ajkát idegesen rágcsálva, sápadtan kémlelte a végtelennek tűnő vizet. Ő Háczky Laura volt, akire a férfi még az Anna-bálon figyelt fel, és aki, mint kiderült, viszonozta is az érzelmeit. Azóta Szekrényessyt már fogadták is Háczkyék a fényűzően berendezett középiszkázi kúriájukban.

A harmadik hölgy egy jóval kisebb csokrot szorongatott a kezében, és egy fa törzsének dőlve, látszólag nyugodtan várakozott. Ő is nagyon szép volt, amolyan mediterrán szépség – nem olyan fiatal és hamvas arcú, mint Laura, de nem is közvetlenül az elkerülhetetlen hervadás előtt állt, mint az orosz grófnő.

Vajon melyiküket fogja a bajnok választani? A körülöttük állókat ebben a pillanatban ez foglalkoztatta a leginkább – szinte még jobban, mint az a várható rekord, aminek remélhetőleg nemsokára szemtanúi lesznek.

A hős úszó érkezését már jó előre jelezte a parton az általános moraj és az elmaradhatatlan mozsárágyú-lövések. Szekrényessy, sokak ámulatára, nem is tűnt túl fáradtnak a többórás intenzív testmozgás után – Huray doktor nyomban megmérte a pulzusát, majd elégedetten bólintott, mire a körülöttük állók hangos üdvrivalgásban törtek ki. A bajnokot hófehér lepedővel átdörzsölték, majd a vállára terítették azt, ezután teával és friss kaláccsal kínálták, de ő először is körülnézett a parton, mintha keresne valakit… és ekkor széles és diadalmas mosollyal az arcán Laurához lépett, átvette tőle a virágcsokrot, és meghajolva kezet csókolt neki.

A vivátozás pedig ebben a pillanatban talán az eget is megrengette.

– Nos, ezzel azt hiszem, eldőlt a nagy kérdés. – Lonka karba tett kézzel, arcán kissé gunyoros kifejezéssel nézte a jelenetet.

– Igen-igen – felelte Révész. – A versengő hölgyek közül az örökösnő nyert. Vajon miért nem vagyok meglepve?

– Maga egy rosszmájú fráter! De ne felejtse el, hogy ma este még fel kell lépnie…

– Ne is emlékeztessen rá! A Miért úszták keresztül a Balatont című darab életem egyik legnagyobb megpróbáltatása… csak azért vállaltam a szerepet, mert magának megígértem…

– Vagyis elveszítette a fogadást! Hah! Azt hiszem, maga járt rosszabbul, én végső soron nagyon jól szórakoztam. És ma is jól fogok, a színházban.

– Szívtelen perszóna… de nem tart a családjával? Úgy láttam, nagy összejövetel lesz a nagyszüleinél.

– Kimentettem magamat. Csak nem képzeli, hogy kihagynám az előadást?

– És csak azért, hogy mulasson rajtam, vagy… – Révész kis szünetet tartott, és Lonka szemébe nézett. Halkabban folytatta: – …valami más oka is van rá?

Lonka megvonta a vállát.

– Mi lenne? – vágta rá gyorsan.

– Hát, nem is tudom… – A férfi felemelte a kezét, és az ujjaival megérintette a lány arcát. – Tudja, egy ideje egészen másképp tekintek magára, Tollseprű kisasszony. És azt is látom, maga hogyan néz rám. Ebben már van némi tapasztalatom.

– Szemtelen! – Lonka egy mozdulattal ellökte magától az arcát cirógató kezet, majd hátat fordítva, a szoknyáját felemelve hanyatt-homlok rohanni kezdett a lassan oszladozó tömegen keresztül. Mikor úgy érezte, biztonságos távolságba került, megállt, és zihálva megérintette az arcát ugyanott, ahol nemrég a férfi ujjait érezte.

– Szemtelen! – suttogta ismét, majd a szeméhez kapott. Nem értette, miért telik meg hirtelen könnyel, de elhatározta, hogy nem fog sírni, mint egy nebáncsvirág. Néhányszor nagy levegőt vett, felszegte a fejét, és büszkén kihúzva magát elindult hazafelé.

{1} Gróf Batthyány Ödön és gróf Széchenyi Béla.

{2} A mai Vitorlás étterem helyén.

{3} Segíthetek? (angol)

{4} Dolgozni (német)

{5} Jöjjön. Megmutatom, mit csináljon. (angol)

{6} Miről beszélnek? (angol)

{7} Más néven Gyógyszalon, a mai Anna Grand Hotel.

{8} Schlachta Etelka 1841-ben.