A világ urai

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Martyn Rady: The Habsburgs – To Rule the World
Basic Books, Hachette Book Group, New York, 2020

Fordította Illés Róbert

Copyright © Martyn Rady 2020
Hungarian translation © 2022 Illés Róbert
Hungarian translation © Tandori Dezső jogutódai, 2021
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © 2020 Hachette Book Group, Inc.
Borítóillusztráció © CULTiRiS / © Sotheby's / AKG-Images

ISBN 978 963 479 831 6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra
A szöveget gondozta Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2022

Howardnak és Marynek

Tartalom

A Habsburgok családfája

Bevezetés: Egy uralkodó könyvtára

1. A Habsburg-vár és a „Fortinbras-effektus”

2. A Német-római Birodalom és az Aranykirály

3. Talajvesztés és múlthamisítás

4. III. Frigyes: Szaturnusz és Mars

5. Miksa és a színkódos királyok

6. V. Károly: a világ ura

7. Magyarország, Csehország és a protestáns kihívás

8. II. Fülöp: az Újvilág, vallásszakadás és királyi vérfertőzés

9. Don Juan és a lepantói gályák

10. II. Rudolf és a prágai alkimisták

11. Az eretnekek győzelme

12. II. Ferdinánd, a Szent Ház és Csehország

13. A harmincéves „világháború”

14. Az abnormális birodalom és Bécs ostroma

15. Spanyolország láthatatlan uralkodói és a babonás király halála

16. A barokk színház

17. Mária Terézia, a sakkautomata és a bürokraták

18. Kereskedők, botanikusok és szabadkőművesek

19. Vámpirizmus, felvilágosodás és a felülről indított forradalom

20. Főhercegnők és az Osztrák-Németalföld

21. Cenzorok, jakobinusok és A varázsfuvola

22. Metternich és Európa térképe

23. 1848: Von Neumann naplója és a Radetzky-induló

24. Ferenc József birodalma, Sisi és Magyarország

25. Miksa, Mexikó és a királyi halálesetek

26. Az elégedetlenség politikája és az 1908-as jubileum

27. Felfedezők, zsidók és a világ tudása

28. A vadász és a vad: Ferenc Ferdinánd és Bosznia

29. Világháború és felbomlás

Befejezés

Köszönetnyilvánítás

A kötet képei

Rövidítések

Ajánlott olvasmányok

Jegyzetek

Névmutató

Képmelléklet

Bevezetés Egy uralkodó könyvtára

A Hofburg a Habsburgok téli palotája volt, jelenleg Bécs első számú turistalátványossága. Lovas kocsik hordozzák körbe a látogatókat boltívei alatt és a szomszédos óváros szűk utcácskáin. Tömegek furakodnak át a keskeny sikátorokon, a fehér orrú lipicai lovak vakmerőn rontanak ki a forgalomba. A 19. században épült zöld kupolás Szent Mihály épületszárnyat leszámítva a palota kívülről – egymásba nyíló, jelenleg parkolónak használt udvaraival és visszafogott barokk stílusú homlokzataival – nem különösebben figyelemreméltó.

De manapság a Hofburg legalább jó állapotban van. Az 1918 előtti időkből fennmaradt fotográfiák és vetített állóképek tanúsága szerint leomlott vakolat, megrepedt falak és betört ablakok jellemezték. Története túlnyomó részében a Hofburg építési terület volt. Az egymást követő uralkodók új szárnyakat építettek, lebontották az útjukban álló akadályokat, és kőre cserélték az eredetileg használt fát. Egészen a 17. század végéig a Hofburg a város védelmében is szerepet kapott, ugyanis Bécs egyik bástyával ellátott védfala mellett foglalt helyet. A törökök utoljára 1683-ban vették ostrom alá a várost. Legyőzésükkel a Habsburg uralkodók végre lehetőséget kaptak arra, hogy a Hofburgot ne megerősített rezidenciaként, hanem palotaként és ünnepi szertartások helyszíneként használják.

A Hofburg szívében található az úgynevezett régi vár (Alte Burg). A palota 17. század végi és 18. századi rekonstrukciója során szinte teljesen beépítették, így ma már csak egy kevés látható az eredeti régi várból. A 13. század első felében épült régi vár egy 50 négyzetméter alapterületű, masszív kőtorony volt, négy tornya mindegyikét díszes nyeregtető fedte. Mérete ellenére a régi vár belseje meglehetősen barátságtalan hangulatot árasztott. A látogatók rendszeresen panaszkodtak az udvarra, amely túl szűk volt ahhoz, hogy egy lovas kocsi meg tudjon fordulni benne, a zsúfolt termekre, a dohos lépcsőkre és a falikárpit nélküli falakra. A Hofburg régi vára azonban nem azért épült, hogy pazar kialakításával lenyűgözze az idelátogatókat, hanem hogy erőt sugározva félelmet keltsen a város és a környező falvak lakóiban.1

A régi vár lett a Habsburgok első jelképe. A Habsburgok eredetileg egy közép-európai dinasztia, akiknek Ausztria az anyaországa. De a 16. és 17. században ők voltak Spanyolország, a németalföldi, az itáliai és az újvilági spanyol tartományok uralkodói is. Annak ellenére, hogy katonai szempontból addigra elavulttá vált, a régi vár arculata köszön vissza azokban a kastélyokban, amelyeket a Habsburgok építettek vagy újjáépítettek Spanyolországban – Toledóban és Madridban –, sőt Amerikában is. Mexikóban a négy toronnyal ellátott erődök az első királyi kormányzók hatalmát voltak hivatottak közvetíteni – alacsonyabb rangú személyeknek be kellett érniük két toronnyal. A Habsburgok uralta Német-római Birodalomban (korabeli nevén Szent Római Birodalomban), amely nagyjából a mai Ausztria, Németország és Csehország területét foglalta magában, becsvágyó fejedelmek szintén emeltek négytornyú várakat saját hatalmuk nyomatékosítására.2

A Habsburgok voltak az első uralkodók, akiknek birodalma az egész világra kiterjedt, ezt pedig szerencsével és erővel érték el. A 16. században a négytornyú vár azt jelképezte, hogy Európa egy részét uralmuk alá hajtották, tengerentúli megjelenése pedig globális hatalmuk bizonyítéka lett. Ez azonban csak egy volt a Habsburgok által felvonultatott szimbólumok közül, mivel hatalmukat egyszerre tulajdonították eleve elrendelt uralkodásnak és az isteni rend megnyilvánulásának a világban. Ez pedig kifinomultabb jelképrendszert igényelt egy kőből felhúzott, fenyegető építménynél.

A Hofburg átépítése a 18. század elején, amelynek eredményeképpen a régi vár végül eltűnt a horizontról, magában foglalta az udvari könyvtár (Hofbibliothek) kialakítását is. Azt megelőzően a birodalmi könyvtár egy elhagyatott bécsi klastromban, egy magánpalota egyik szárnyában, illetve a régi vár árnyékában álló faépületben (a mai Josefplatzon) kapott helyet. A könyvtárosok panaszkodtak a nyirkosságra, az utcáról beszűrődő porra, a nem megfelelő világításra és a tűzveszélyességre. De csak VI. Károly császár hosszú uralkodása (1711–1740) alatt sikerült a birodalmi könyvtárnak állandó otthonra találnia az egykori régi vár közvetlen szomszédságában.3

Az új könyvtár az 1720-as években épült, és többé-kevésbé ma is ugyanúgy fest, ahogy VI. Károly annak idején megálmodta. Mintegy kétszázezer könyv és kézirat sorakozott a polcokon egyetlen, 75 méter hosszú teremben. Addigra a gyűjteményben szerepeltek teológiai, egyháztörténeti, jogi, filozófiai, tudományos és matematikai munkák, valamint görög, latin, szír, örmény és kopt nyelvű kéziratok. VI. Károly megnyitotta könyvtárát a tudósok előtt, bár a látogatásokat engedélyhez kötötte, és a délelőtti órákra korlátozta. Ezért a nagylelkű gesztusért cserébe adót vetett ki az újságokra. Az eredetileg az építkezés költségeit fedező, átmenetinek szánt adó hamarosan állandó adóteherré vált, amelyből a könyvtári állomány bővítését tervezték finanszírozni. Emellett a nyomdáktól azt is elvárták, hogy minden általuk kiadott könyvből egy példányt bocsássanak a könyvtár rendelkezésére. Mivel sok bécsi nyomda pornográf kötetek kiadásában is utazott, ezt a kötelezettségüket gyakran elmulasztották.4

A könyvtár közepén áll VI. Károly életnagyságú márványszobra, amely Héraklészként, a múzsák vezetőjeként ábrázolja. A kupolás mennyezet festményei a császár megdicsőülését vagy mennybemenetelét ábrázolják, vívmányait pedig allegorikus figurákkal ünneplik. Ellentétben George Washingtonnal, akinek mennybemenetele az Egyesült Államok Capitoliumának kupolás termében látható, VI. Károly arcképe nem néz le ránk a mennyezetről. VI. Károly még élt, amikor a festő munkához látott, ezért nem kapott a császár glóriát. De egy kezében babérkoszorút tartó, lebegő alak vár rá, nem hagyva kétséget afelől, hogy Károlyt élete végén maguk közé fogadják az angyalok, és csatlakozhat hozzájuk a fellegekben.

VI. Károly márványszobra mellett tizenhat másik Habsburg uralkodó, király és főherceg szobra kapott helyet a könyvtárban, a 13. századi I. Rudolfétól kezdve az 1700-ban elhalálozott II. Károly spanyol királyéig. A márványszobrok készítése drága mulatság, ezért többségüket a Hofburg raktáraiból és kertjeiből gyűjtötték össze. Idővel további szobrokkal egészítették ki a gyűjteményt, egyes darabokat pedig kicseréltek más császári paloták szobraival. Az udvari könyvtár legkorábbi történetírója kritikus véleménnyel volt az eredeti szobrokról, mert úgy ítélte meg, hogy túl sok ábrázol közülük olyan Habsburg uralkodót, aki nem mutatott különösebb érdeklődést a stúdiumok és a tudományok iránt. Nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy egy könyvtárnak valamiképpen köze kell hogy legyen a könyvekhez és a tudományhoz. De ez egy birodalmi könyvtár volt, így a célja is más: hogy kinyilatkoztasson valamit a Habsburgokról és a világegyetem isteni rendjében elfoglalt helyükről.5

A könyvtár teljes dekorációja, beleértve a mennyezetet, a freskókat és a bútorokat, a Habsburgok nagyságáról és korlátlan hatalmáról árulkodik. Miként a központi kupola alatt álló négy hatalmas földgömb és éggömb is a Habsburgok végtelen becsvágyának metaforája. Minden egyes könyvespolcot kettős oszlopok fognak közre, motívumuk a könyvtár egész kialakításán tetten érhető, leginkább a terem két végén álló, fehér márványból faragott, aranyozott oszlopokon, illetve az épület külső homlokzatán. Héraklész oszlopait és a Habsburgok jelmondatát – „egyre tovább” (Plus Ultra) – jelképezik, vele együtt pedig a birodalmat, amelyet nem szorít korlátok közé a geográfia. Odafent, a megdicsőülést ábrázoló freskón három istennő látható, kezükben egy lobogóval, amelyen ez áll: AEIOU. Az akrosztichon számos dolgot jelenthet, egyes tudósok szerint akár háromszáz különböző megfejtés is elképzelhető. De mindegyik a Habsburgok nagyságára utal, ezért a leggyakoribb olvasata ez: „Ausztria az egész világ ura” (latinul Austria Est Imperare Orbi Universae, vagy németül Alles Erdreich Ist Österreich Untertan).6

Ez a világuralmi vízió azonban nem a politikai hatalomban és a fizikai kényszerítésben gyökerezett. VI. Károly a tudományok és a művészetek védőszentjeként pózol könyvtárában, és nem hódító harcosként. A mennybemenetel Károly erényeit méltatja – nemesszívűségét, dicsőségét, kiválóságát és állhatatosságát. Katonai győzelmeiről csak a Héraklész lába alatt vergődő háromfejű kutya, a Cerberus árulkodik, ezt leszámítva semmi nem utal Károly hódításaira. Még a háborús témájú freskók is inkább az azzal szembenálló értékeket magasztalják, olyanokat, mint a harmónia, a rend és a tudás. Károly azt akarta, hogy mindenekelőtt béketeremtőként és a tudományok patrónusaként emlékezzenek rá. A kupola alatti trompe l’œil realisztikus alakokat ábrázol beszélgetésbe merülve, és mindegyik csoport egy olyan tudományt képvisel, amelyet Károly támogatott – anatómia, archeológia, botanika, hidraulika, heraldika, numizmatika, valamint a napórák készítésének művészete, a gnomonológia.

Ugyanaz a történetíró, aki szerint a könyvtárnak a könyvekről kellene szólnia, a kupolás termet és a freskókat egy könyvtár allegóriájának tekintette. Lehet, hogy így van, de a barokk korban az allegóriák gyakran rejtett üzeneteket hordoztak. A Habsburg uralkodók és bajnokok szobrai, a kettős oszlopok ismétlődő motívuma, a művészien elhelyezett glóbuszok, a könyvtár és annak berendezése egyben a Habsburg-dinasztia korlátlan és időtlen uralmának allegóriája. De a freskók elmondása szerint a világ, amelynek meghódítására a dinasztia törekszik, nem ér véget a földön, hanem átnyúlik a tudás és a tudományos törekvések transzcendens világába. Akárcsak az AEIOU esetében, nincs egyetlen megfejtés, amely teljes összetettségében megmagyarázná a Habsburgok küldetését, vagy kimerítené az abban rejlő lehetőségeket.7

A Habsburgok elképzelése a világban betöltött szerepükről fokozatosan alakult ki, a dinasztia történetének különböző epizódjai során új célokat tűztek maguk elé, amelyeket aztán egyetlen ideológiai gombolyagba szőttek. Először mindezt vallási köntösbe csomagolták. A 13. században I. Rudolfot (uralkodott 1273–1291) a templomok kifosztójaként és a zárdák lerombolójaként tartották számon. De alig két-három évtizeddel a halála után lábra kapott egy történet, miszerint Rudolf egy nap találkozott egy pappal, aki az Oltáriszentséggel igyekezett egy haldoklóhoz, Rudolf pedig odaadta neki a lovát. A történetet az utána következő évszázadokban tovább bővítették és színezték, míg végül már úgy szólt, hogy Rudolf a lováért cserébe földi koronát kapott, és misztikus módon a szent ostyával és borral szentelték fel a koronázásán. Bibliai passzusokat idéztek annak bizonyítására, hogy a pap célba érkezésének meggyorsításáért cserébe Rudolf örököseit az Oltáriszentség táplálja, összhangban egy először az Ószövetségben felbukkanó isteni tervvel.8

Az Oltáriszentség mélységes tisztelete a Habsburg-dinasztia vallási szertartásainak középpontjában állt, és rendszeresen megjelent a körmeneteken, zarándoklatokon, illetve egyházi ünnepségeken. Ha egy Habsburg meglátott egy sietősen haladó papot, nagy valószínűséggel rátukmált egy lovat vagy egy lovas kocsit. A 16. és a 17. század vallási küzdelmei során a protestánsok vitatták az Eucharisztia jelentését és jelentőségét. Az Oltáriszentség iránt mutatott eltúlzott tisztelet, amelyet az egymást követő Habsburg uralkodók tanúsítottak, a katolikus egyház iránti elkötelezettségük és kiválasztottságuk szimbólumává vált. A dinasztia és az Eucharisztia kapcsolata egészen a Habsburg Birodalom végnapjaiig kitartott, és nem csupán a vallási rítusokban volt tetten érhető, hanem sokkal világiasabb kontextusban is. Amikor 1912-ben a svájci lövészklub egy trófeát kért Ferenc Józseftől, az uralkodó küldött egy szobrocskát, amely a lováról leszálló, és azt egy papnak átengedő Rudolfot ábrázolta.9

A Habsburgok 1273 után kisebb megszakításokkal, 1438-tól pedig szinte folyamatosan a Német-római Birodalom uralkodói voltak egészen annak 1806-os megszűnéséig. A Szent Római Birodalmat Nagy Károly hozta létre 800-ban, de az ókori Római Birodalom folytatásaként tekintettek rá. Először az elnevezése is Római Birodalom volt, a „Szent” jelzőt csak a 13. században biggyesztették elé, de sosem volt egységes a használata. A 10. században elsősorban német birodalomként szerveződött újjá, de ez nem csökkentette a császári címmel járó presztízst. Az uralkodó továbbra is az ókori római császárok leszármazottjaként és bizonyos értelemben a római pápa megfelelőjeként tekintett magára, és felsőbbrendűnek gondolta magát minden más uralkodónál. A középkori próféciák, amelyek egy küszöbönálló háborúról jövendöltek az angyalok és az ördög tanítványa, az Antikrisztus között, illetve kilátásba helyezték, hogy az „utolsó uralkodó” ezerévnyi isteni uralmat fog megnyitni, tovább fokozták a császári címet övező dicsfényt. A Habsburgok erre alapozva felmagasztalták jövőbeni szerepüket a közelgő apokalipszisben. I. Miksa császár (uralkodott 1486–1508 királyként, majd 1508–1519 császárként) ennek megfelelően úgy festette meg portréját, hogy az rímeljen a próféciákban megjövendölt utolsó császár kinézetére: „magas homlok, ívelt szemöldök, csodálkozó tekintet, sasorr.”10

Az utolsó császártól nemcsak azt várták, hogy bánjon el az Antikrisztussal, hanem azt is, hogy győzze le a törököket, szabadítsa fel Isztambult (Konstantinápolyt), és űzze ki a muzulmánokat Jeruzsálem szent városából. Az egymást követő uralkodók fennen hangoztatták elkötelezettségüket a hitetlenek ellen indított keresztes hadjárat iránt, amellyel nemcsak a próféciát szándékoztak beteljesíteni, hanem bizonyítani akarták rátermettségüket a kereszténység vezetőjeként, illetve elhivatottságukat a keresztény lovagi eszme felé. A Habsburgok képzeletében a hitetlenek ellen vívott háború a 16. században összemosódott a hamis tanok ellen vívott háborúval. A Habsburg uralkodók tűzzel-vassal igyekeztek megakadályozni a katolikus egyház tekintélyét veszélyeztető protestáns doktrínák terjedését. A spanyol Habsburgok vallási szertartásaiban a hit megtisztításának missziója legalább annyira tetten érhető volt az eretnekek gondosan megkoreografált elégetésében, mint az Eucharisztia hivalkodó imádatában.

A tudományok és a művészetek általános megújulását elhozó, reneszánsz néven ismert időszakban, a 15. és a 16. században intenzívebbé vált a klasszikus szövegek tanulmányozása. A reneszánsz tudósai és humanistái az ókori Rómától vártak inspirációt és útmutatást. Sokan a római antikvitástól kölcsönözték a hierarchikus rendbe vetett hitüket. Ennek a rendnek egy császár áll az élén, akinek az a feladata, hogy közvetítsen a fejedelmek között, és békét teremtsen. A humanisták gyakorta látták a Habsburgokat kivételesen tehetséges uralkodóknak, akiknek minden adottságuk megvan a rend és a harmónia helyreállítására. Ennek megfelelően Habsburg uralkodók vezette „világbirodalomról” és „egyetemes monarchiáról” beszéltek, a klasszikus epikai műveket pedig átdolgozták, hogy a Habsburg császárokat a római császárok stílusában ábrázolják. Hogy nyomatékosítsák az üzenetet, gondosan kidolgozott, a Habsburgok uralkodói rendeltetésére utaló beszédeket adtak az ókori istenek szájába, akik arra is kitértek, hogy a Habsburg császárokat az egész ismert világ térképét ábrázoló pajzsokkal ruházták fel.11

Rotterdami Erasmusnak, a legnagyobb reneszánsz humanistának nem volt türelme ehhez a magasröptű zagyvasághoz. Miután megjegyezte, hogy „királynak is, bolondnak is születni kell”, megjósolta, hogy egy egyetemes uralkodó nagy valószínűséggel egyetemes zsarnok lesz, aki mindennek és mindenkinek az ellensége. A Habsburgok azonban igen közel kerültek annak a világbirodalomnak a megvalósításához, amitől Erasmus félt. A császár választás útján került a trónra, személyét a Német-római Birodalom hét legbefolyásosabb fejedelme választotta ki. Ugyanakkor a Habsburgok azzal, hogy császárok lettek, úgy kezelték az öröklés jogán rájuk szálló provinciákat és egyéb területeket, mint a sajátjukat, és nem úgy, mint a császári trónnal együtt járó birtokokat. Ezek a családi birtokok eleinte a Felső-Rajna vidékén terültek el, ám a 13. századra a Habsburgok hatalmas területeket halmoztak fel Közép-Európában, durván a mai Ausztria és Szlovénia területén. Aztán az 1470-es évektől kezdve alig egy fél évszázad leforgása alatt a Habsburgok továbbterjeszkedtek, és bekebelezték Németalföldet, Spanyolországot, Csehországot, Magyarországot és Itália nagy részét. A Magyar Királyság, amely független volt, és a Cseh Királysággal ellentétben nem a Német-római Birodalom része, 700 kilométerrel tolta ki a Habsburg birtokok határát keleti irányba, egészen a mai Ukrajnáig. Spanyolország azonban még ennél is értékesebb zsákmány volt, mert együtt járt vele az Újvilág, valamint a csendes-óceáni és ázsiai gyarmatok. A Habsburgoké lett az első birodalom, amelyben soha nem nyugszik le a nap.12

V. Károly hivatalos titulusa 1521-ben némi képet ad a Habsburg területek kiterjedéséről:

Károly, Isten kegyelméből a Szent Római Birodalom választott császára, mindenkor a Birodalom gyarapítója, Németország, Kasztília, Aragónia, León, a két Szicília, Jeruzsálem, Magyarország, Dalmácia, Horvátország, Navarra, Granada, Toledo, Valencia, Galícia, a Baleár-szigetek, Sevilla, Szardínia, Córdoba, Korzika, Murcia, Jaén, Algarve, Algeciras, Gibraltár, a Kanári-szigetek, a Nyugat-indiai szigetek, a tengeróceáni kontinens stb. királya; Ausztria főhercege, Burgundia, Lotaringia, Brabant, Stájerország, Karintia, Krajna, Limburg, Luxemburg, Gelders, Württemberg, Kalábria, Athén, Neopátria stb. fejedelme; Flandria, Habsburg, Tirol, Gorizia, Barcelona, Artois és Burgundia grófja; Hainaut, Hollandia, Zealand, Ferrette, Kiburg, Namur, Roussillon, Cerdanya és Zutphen palotagrófja; Elzász tartománygrófja; Oristano, Goccano és a Szent Római Birodalom őrgrófja; Svábföld, Katalónia, Asztúria stb. hercege; Frízföld, Windisch Mark, Pordenone, Bizkaia, Molins, Salins, Tripoli, Mechlin stb. főura.13

A felsorolás kusza, és olyan helyek is szerepelnek benne, amelyek már nem vagy soha nem is voltak a Habsburgok tulajdonában (Jeruzsálem, Athén és így tovább), de amelyekre ennek ellenére igényt támasztottak. Másokat pontosan azért adtak hozzá a listához, mert vitatott területnek számítottak, míg sokat kihagytak, ahogyan arra a több „stb.” utal. Mindazonáltal a felsorolt tételek sejtetni engedik a Habsburg Birodalom kiterjedését, ami lényegében egészen a 19. és 20. századig megmaradt. A területeket nem egyesítették, azok megőrizhették saját kormányukat, törvényeiket, nemességüket és parlamentjüket vagy törvényhozó gyűlésüket. Ilyen szempontból szinte független országok voltak, csak az uralkodó személye kötötte össze őket. Tekintve az egyes területek közti távolságot, ez a különbözőség bizonyos mértékig szükségszerű volt, ugyanakkor szándékolt is, a birodalmi politika ugyanis így akarta elérni, hogy a nagyon különböző népcsoportok belenyugodjanak egy távoli uralkodó fennhatóságába. Mint azt egy spanyol jogtudós elmagyarázta V. Károlynak (császárként uralkodott 1519–1556), a tartományok hűségét úgy tudja megőrizni, ha külön-külön foglalkozik velük, mintha „a király, aki egybefogja őket, csak az ő királyuk lenne.”14

A Habsburgok magukévá tettek egy hatalmas, mindent magában foglaló víziót egy világról, amely egyetlen uralkodó földöntúli hatalma alatt egyesül, aki a vallás szolgálatának, a keresztények közötti békének és a hitetlenek elleni háborúnak szenteli életét. Ezt azonban soha nem tették politikai programmá még azokban a tartományokban sem, ahol a Habsburgok uralkodtak. Minden birodalom vegyes összetételű államként indul, majd különböző területek összeforrasztásával válik egységessé. Még a több királyságból összeillesztett államok is hajlamosak idővel „világvárosi” jelleget ölteni, alkotórészeik fokozatosan veszítenek egyediségükből, míg végül elveszítik sajátosságaikat és intézményeiket. A Habsburgok ezt sosem valósították meg – és rövid időszakoktól eltekintve soha nem is törekedtek rá. A közigazgatási és a törvényhozó szervek 18. és 19. századi, bizonyos mértékű egységesítését leszámítva a Habsburgok úgy uralkodtak, mintha mindegyik területnek külön-külön lennének az urai, és nem egy szuperbirodalom korlátlan hatalommal rendelkező császárai. Míg a 18. században a francia uralkodó egyszerűen csak „Franciaország és Navarra királya” volt, és nem sorolta fel, hogy Aquitánia és Bretagne fejedelme, Toulouse grófja, Normandia hercege stb., addig a Habsburg uralkodók még a 20. században is megemlítették birodalmuk minden egyes területét mint különálló egységet.

A történészeknek utólag könnyű dolguk van, mert tudják, hogy a jövő a centralizált nemzetállamoké, és azok a politikai konglomerátumok, amelyek a decentralizáltság és a különbözőség elvére épülnek, bukásra vannak ítélve. „Düledező”, „anakronisztikus”, „esetleges” – leggyakrabban ezekkel a jelzőkkel illetik a késői Habsburgokat és birodalmukat. A Habsburgokat azonban nem lehet ilyen egyszerűen megítélni. Víziójuk számos szálból szövődött, amelyek túlmutatnak a területszerzésen és a fenyegető kővárakon. VI. Károly könyvtára a bizonyíték rá, hogy a világról alkotott képük egymást kiegészítő eszményekből és törekvésekből épült fel – hittek a történelemben és az örökösödésben, a római császárokban és a katolikus egyházban, a jótékony vezetésben és a tudásvágyban, valamint az örökké tartó, mennyei dicsőségben.

A politika természetesen ide is betolakodott, eltörölte a Habsburg Birodalom misztikus mivoltát, megnyilvánulásait pedig dagályosnak és közönségesnek bélyegezte. Valami azonban megmaradt ebből a vízióból annak ellenére, hogy a Habsburgok valamivel több mint száz évvel ezelőtt elérkeztek uralkodásuk utolsó évtizedeihez. Ez a könyv azzal a céllal íródott, hogy érthetővé tegye birodalmukat és elképzeléseiket, valamint megmagyarázza gondolkodásmódjukat, céljaikat, terveiket és kudarcaikat. Fél évezreden át, a 15. századtól a 20. századig, a Habsburgok Európa legfontosabb dinasztiái közé tartoztak, birodalmuk évszázadokon át elért az Újvilágig és még azon is túl, megteremtve ezzel az első világbirodalmat. Ami most következik, részben róluk szól, részben arról, mit is jelentett egy Habsburg számára a világ urának lenni.

1 A Habsburg-vár
és a „Fortinbras-effektus”

A múlt század kezdetén egy rendkívül szorgalmas egyetemi hallgató azt a feladatot tűzte maga elé, hogy elkészíti Ferenc Ferdinánd főhercegnek, Ferenc József császár örökösének családfáját. A genealógia harminchárom asztalt foglalt el, és Ferenc Ferdinánd több mint 4000 felmenőjét vette lajstromba a 16. századig visszamenőleg. A rokonok közti házasságkötések miatt azonban sok volt az átfedés, és a hallgató csupán 1500 különböző egyént talált, sok férj ugyanis unokatestvér, sok feleség pedig unokahúg is volt egyben. Így hát Ferenc Ferdinánd több mint száz ősén keresztül volt rokonságban a 16. századi I. Ferdinánd császárral, míg Ferdinánd távoli unokatestvérével, a már elfeledett, de mélyen vallásos Renáta lotaringiai hercegnővel huszonöt felmenőjén keresztül.1

Mivel kutatását Ferenc Ferdinándnak ajánlotta, a hallgató azzal igyekezett elkendőzni a Habsburgok családon belüli házasodásának mértékét, hogy statisztikákkal demonstrálta: Európa összes uralkodócsaládja hasonlóan vérfertőző volt a múltban. Ezenkívül bocsánatot kért, amiért kutatását nem tudta kiterjeszteni a középkori felmenőkre. De ha megpróbálta volna visszavezetni a főherceg családfáját egészen a 11. századig, akkor több százezer ős nevét kellett volna felkutatnia, mivel minden egyes nemzedék megduplázza az elődök számát. Más szempontból viszont a szorgalmas egyetemi hallgató dolga annál egyszerűbbé vált volna, minél jobban eltávolodik a jelentől, visszafelé haladva ugyanis jóval kevesebb az írásos emlék, és mind több a fehér folt. A 10. századra az elméletben több százezer Habsburg felmenő a gyakorlatban mindössze néhány homályos alakra zsugorodik.

A Habsburgok korai történetével foglalkozó könyvek sokszor misztikus thrillekre emlékeztetnek, és olyan feltevések szerepelnek bennük, miszerint a Habsburgok vérvonala Adalrich (más néven Eticho) elzászi herceg családján keresztül a frank Meroving királyokig vezethető vissza, akiknek mitikus, 5. századi őse egy quinotaur, vagyis egy ötszarvú bika volt. Valójában a Habsburgok létezését bizonyító első írásos emlékek a 10. század végéről származnak, amikor a Felső-Rajna vidékén és Elzászban éltek, a jelenlegi francia–német határ közelében, illetve Aargauban, a mai Svájc északi részén. Ezek a területek mind a Német-római Birodalomhoz tartoztak, azon belül is a Sváb Hercegséghez, és több autonóm megyéből vagy gausból álltak, amelyekben számos gróf gyakorolta hatalmát. Az első Habsburg, akiről minden kétséget kizáró bizonyítékok maradtak fenn, egy bizonyos Kanzelin (más források szerint Lanzelin), akit a későbbi beszámolók egy kis altenburgi erődítménnyel kapcsolatban említenek a svájci Aargauban található Brugg városának közelében.2

Kanzelin 990 környékén bekövetkezett halála után fiai, Radbot (985–1045) és Rudolf, felosztották maguk között az örökséget. Így került Radbot birtokába többek között Muri, egy Altenburgtól 25 kilométerre délre fekvő falu. Házasságkötésekor Radbot feleségének, Itának (Idda) ajándékozta Murit, aki 1027-ben alapított ott egy bencés apátságot. Itát, jó cselekedete jutalmaként, az apátság templomában, az oltár mellett helyezték végső nyugalomra. Bár az apátságot 1531-ben bekebelezte a protestáns Bern, Ita sírja a mai napig érintetlen. Haláluk után részben csatlakozott hozzá az utolsó Habsburg császár és császárné, Károly és Zita, akiknek szívét urnákban őrzik az oltár melletti kápolnában. Mivel az I. világháború után maradványait nem vihették vissza Ausztriába, Károly testének többi része a Portugáliához tartozó Madeira-szigeteken van eltemetve, ahol 1922-ben meghalt, míg Zita a bécsi kapucinuskriptában nyugszik.

Muri apátsága a hívők és alapítói nagylelkűségének köszönhetően felvirágzott. Fokozatosan növelte birtokainak területét, míg végül több mint negyven falu tartozott hozzá, valamint egy ereklyekincstár, ahol többek között szentek és mártírok csontjainak százait őrizték, illetve darabokat a szent keresztből, a Tízparancsolat kőtábláiból és az oszlopból, amely mellett Pontius Pilatus ítéletet mondott Krisztus fölött. Radbot és Ita leszármazottai azonban minderre a sajátjukként tekintettek. Mivel az apátságot a családjuk alapította és tette gazdaggá, a monostor magántulajdonnak számított – temetkezési helynek, ahol miséket mondtak őseikért, az apátot pedig ők jelölték ki. Emellett magukra vállalták a védelmező vagy Vogt szerepét, amiért cserébe az apátság adót fizetett nekik.3

Radbot fia, Werner (1025–1096), akit később az „istenfélő” jelzővel illettek, tisztában volt a kolostori élet új, Clunyből és Hirsauból kiinduló irányzataival, amelyek engedelmességet, folyamatos imádkozást és világtól való elzárkózást hirdettek. Mivel elégedetlen volt a Muriban élő testvérekkel, akik (állítólag) szabadon jártak-keltek, Werner a Fekete-erdőből hozott fegyelmezettebb szerzeteseket Muriba, hogy példát mutassanak. Werner húzása azonban visszafelé sült el. A szerzetesi reform ugyanis nem csak a szerzetesek erkölcseit érintette. Legalább olyan fontos volt, hogy a rendházak közvetlen pápai fennhatóság alá kerüljenek, véget vetve ezzel annak a gyakorlatnak, hogy világi földesurak a magántulajdonukként kezeljék őket. Ez a változás sértette Werner érdekeit, aki megsejtette, hogy hamarosan teljesen elveszti irányítását a monostor fölött, amelynek alapításába a családja oly sokat invesztált.4

Az 1080-as évek során Werner hamisított egy oklevelet, amelyről azt állította, hogy hat évtizeddel korábban írta nagybátyja (vagy inkább annak édesapja), Werner strasbourgi püspök. Az oklevél szerint állítólagos szerzője, a püspök alapította az apátságot, és a Vogt hivatalát örökérvényűen a családjára ruházta. A hamis oklevelet lajstromba vették Aargau elöljárói, később pedig a római Bíborosi Tanács is hitelesítette. Hogy hihetőbbé tegyék a történetet, szerzetesek egy Wernerhez hű csoportja összeállított egy halotti névsort azokról az elhunytakról, akikért misét kell mondaniuk. Ebben a felsorolásban kiemelt helyen szerepelt Werner püspök neve, míg Itát teljes egészében kihagyták belőle. Az apátság alapítása ily módon már nem Itához kötődött, hanem a püspökhöz, következésképpen pedig a hamisított oklevélben felsorolt jogok is.5

A hamis oklevélben foglaltakat 1114-ben jóváhagyta a Német-római Birodalom császára, V. Henrik. Ugyanakkor kikötötte, hogy az apátság védelmezője nem húzhat hasznot kötelezettségéből, és nem avatkozhat be az apátság ügyeibe. Ettől kezdve Werner örököseit fokozatosan megfosztották az apátság fölött gyakorolt hatalmuktól. Annak érdekében, nehogy időközben széthordják az apátság vagyonát, a szerzetesek lajstromba vették földjeiket, és részletes leltárt készítettek felbecsülhetetlen értékű ereklyéikről. Valamint készítettek egy beszámolót Muri korai történetéről, amelyben az alapító családot rablókként és tolvajokként tüntették fel, akik azért adományoztak földet az apátságnak, hogy így vezekeljenek bűneikért. A szerzetesek által elmondott történetnek talán volt némi igazságalapja, ami aztán tápot adott annak a meggyőződésnek, hogy az első Habsburgok közönséges rablólovagok voltak, akik egy modern leírás szerint „gyilkolva és fosztogatva tartották rettegésben a vidéket”.6

A földbirtokosok azért alapítottak monostorokat, hogy azok imagyárként működve gyorsítsák fel lelkük útját a Purgatóriumon keresztül. Hogy ebben a világban is meg tudják védeni magukat, várakat építettek. Míg korábban főként földsáncokkal bástyázták körbe magukat, a 11. századtól divatba jöttek a fából és kőből épített vártornyok. Ezeknek nemcsak a védelem és a félelemkeltés volt a céljuk, hanem a várurak egyre függetlenebb hatalmát is jelképezték. A svájci Aargauban kiemelkedően sok vár épült a középkori Európában. Egy 19. századi történész nem kevesebb, mint hetven kővárat számolt össze – többségük még az 1300-as évek előtt épült – egy mindössze 1400 négyzetkilométeres területen. Aargauban szükség volt rájuk, mert gazdag legelői és az Alpokon átvezető utak értékes zsákmányt jelentettek a pénzsóvár szomszédok számára.7

A legenda szerint Radbot egy nap vadászni ment, amikor elveszítette a kedvenc sólymát. Keresése közben véletlenül eljutott egy sziklás kiszögellésre az Aare-folyó mellett, ami ideális helynek tűnt egy vár számára. Radbot a felépült várat Habichtsburg, vagyis Sólyom vára névre keresztelte (a régi felnémet nyelvjárásokban a sólyom Habicht vagy Habuh volt). Ennek rövidített változata, a Habsburg lett a vár neve, amit aztán idővel Radbot örökösei is felvettek. Évszázadokkal később Radbot sólyma és a vár eredete még mindig lázba hozta a romantikus képzeletet. Az első angol történészt, aki megírta a Habsburgok történetét, William Coxe főesperest (1748–1828) a Habsburg-vár látványa inspirálta, és a Forum Romanum romjait felkereső Edward Gibbonhoz hasonlította magát.8

A meredek dombon álló Habsburg-vár a mai napig impozáns építmény még úgy is, hogy mostanra étteremmé alakították át, oromzatán pedig napernyők virítanak. Radbot sólymának történetét azonban nyilvánvalóan máshonnan kölcsönözték. Habichtsburg neve csupán az 1080-as években bukkan fel először. Eredetét tekintve pedig valószínűleg semmi köze a sólyomhoz, inkább egy gázlóról, vagyis Hafenről kaphatta a nevét, a vár ugyanis az Aare-folyó egyik átkelőhelyének közelében épült. Ráadásul „Habsburg” különböző korai alakjaiban (Havechisburg, Havichsberg, Havesborc és így tovább) csak egy volt a család titulusainak listáján szereplő helységnevek között. Miután elkezdtek máshol is birtokokat felhalmozni, a Habsburg utalás egyre hátrébb csúszott a listán, míg végül beleveszett a család birtokainak és javainak sűrűjébe. A Habsburg név csak a 18. században került újra előtérbe, amikor divatossá vált felidézni az ősi eredetet, általánosan elterjedtté pedig Schiller népszerű történelmi balladája, a Habsburg grófja (1803) tette. Egészen addig az egyetlen család, amely következetesen használta a Habsburg nevet, az angliai Warwickshire-ben élő Denbigh família volt. Teljes parvenüként ambiciózus családfával és hamisított külföldi címekkel igyekeztek fényesebbé tenni nevüket.9

A Habsburg-vár nem „rablótanya” volt, hanem legalább annyira otthonnak, mint katonai erődnek épült. Az eredeti vár szívében volt egy négyszögletes alapú, 18×13 méteres öregtorony, falainak vastagsága az alapoknál majdnem elérte a két métert. Efölé később építettek egy négyszintes lakrészt, amelynek északkeleti oldala összeköttetésben állt egy szögletes toronnyal. A 12. század végén az öregtornyot és a szögletes tornyot hosszú oldalfallal vették körül, amivel egyben egy udvart is létrehoztak. Nagyjából ekkoriban a főtoronytól nyugatra építettek egy második tornyot is, amely később egy különálló komplexum magja lett, ehhez csatoltak egy nagytermet és számos lakrészt. Ezt az újabb építményt látogathatják most a turisták, a régebbiekből csak kőhalmok maradtak.

A 13. század második felében a Habsburgok elhanyagolták a várat, és inkább a tőle 10 km-re délre fekvő Lenzburgot részesítették előnyben. De volt székhelyük Bruggben is, ahol Werner dédunokája, „Gazdag” Albert (meghalt 1199-ben) korábban felépítette az úgynevezett Fekete-tornyot (ami a mai napig áll), később pedig a várat az aargaui Badenben (ami romokban van). A Habsburgok szívesebben laktak mind Bruggben, mind Badenben, mint a Habsburg-várban, előbbiek ugyanis közelebb voltak a piacterekhez, így az ellátásuk is egyszerűbbnek bizonyult. Eközben a régi Habsburg-várat átengedték a Habsburgok hűbéreseinek, ezt követően pedig két különálló részre osztották. Végül 1415-ben foglalta el Bern városa.

A Habsburgok hátországa az Aare, a Limmat és a Reuss összefolyása körül terült el – a középkorban mindhárom folyó hajózható volt. Valamint ezen a régión haladtak át a Belső-Svájc hegyvidékét az alföldi síkságokkal összekötő keresztutak. A Szent Gotthárd-hágó megnyitása a 13. század elején lehetőséget nyújtott az észak-itáliai kereskedőknek, hogy Luzernen és Aargaun keresztül eljussanak Champagne és Flandria nagy vásáraira. A Habsburgok összesen több tucat vámszedő állomáson vették le a sápot a kereskedőktől, akik elsősorban gyapjút, posztót, nemesfémeket és halat árultak. Aargau fennsíkján jó termőföld terült el, az itt dolgozó parasztok bérleti díjat fizettek a Habsburgoknak pénzben és termésben, illetve fizettek a takarmányért, a malomhasználati jogért és a legeltetésért is. Egy 14. század elejéről származó, a Habsburg-várhoz közeli falu nyilvántartása szerint „Windisch két kisbérlője bérleti díjként köteles megfizetni évente fejenként egy véka rozst, két disznót, az egyiket nyolc dénár, a másikat hét dénár értékben, két bárányt, egyenként másfél dénár értékben, négy tyúkot és negyven tojást”.10

Más Habsburg birtokokon Aargauban a parasztok kötelezettségei közé tartozott három dénár megfizetése a földesúrnak az „első éjszaka jogáért”. A nacionalista történészeknek szükségük van gonoszokra, és a svájci történetírásban hagyományosan a Habsburgokra osztották ezt a szerepet. Ennek megfelelően a három dénárt a svájci történészek utólag megalázó adónemként tüntették fel, amelyet korábbi Habsburg uraik vetettek ki egy lealacsonyító szexuális jog gyakorlásáért cserébe. A droit de seigneur azonban teljes egészében a későbbi nemzedékek kitalációja. A három dénár egyszerűen egy házasodáskor fizetendő adó volt, ami nem sokban különbözött a farsang végét jelző böjti ajándéktól. Svájc más területein is bevett szokásnak számított. Valójában a Habsburgok ritkán sanyargatták a parasztokat, az általuk kivetett adók többsége idővel feledésbe merült. Windisch kisbérlői aligha rokkantak bele a bérleti díjba.11

A 13. századra a Habsburgok bevételeinek nagy részét a vám tette ki, főként a Baden és Brugg hídjain szedett illeték. További bevételeik származtak az igazságszolgáltatásból. A 14. század elején a Habsburg uradalmak birtokait és bevételeit összesítő lajstromokban az első helyen szerepelt a „bírságolás és kötelezés joga, a tolvajok és erőszaktevők elítélése”. Mivel a bírságok és az elkobzott javak gyakran a földesúrhoz kerültek, ez fontos bevételi forrás volt. A Habsburgok vagyona más földbirtokosokat is a szolgálatukba vonzott. Hűbéreseiknek cserébe várépítési jogot adtak, akik a Habsburgok nevében igazgatták azokat. A 14. századra a Habsburgoknak mintegy harminc vára volt a Konstanzi-tótól (mai Boden-tó) a Rajna bal partjáig és Elzászig, és mindegyikhez falvak, majorságok, tanyák tartoztak. A Habsburgok tehát egyáltalán nem olyan „ágrólszakadt grófok” voltak, ahogyan az néhány történész képzeletében élt.12

Kezdetben a Habsburgok nem sokban különböztek a svájci Aargau sok más nemesi családjától. Felemelkedésüket a történészek általában a politikának tulajdonítják. A 12. században III. Lothár császárt (1125–1137) támogatták a Staufokkal szemben, amiért cserébe Lothár nemcsak új birtokokat adományozott nekik Felső-Elzászban, hanem tartománygrófi címet is. Aztán az évszázad közepén a Habsburgok átálltak a Staufok mellé. II. Werner, az első Werner unokája Róma közelében esett el 1167-ben, amikor a Stauf császár, I. Rőtszakállú Frigyes oldalán harcolt. Fia, „Gazdag” Albert, és unokája, „Öreg” Rudolf (hívták „Kedves” és „Jó” Rudolfnak is, meghalt 1232-ben) szintén Stauf örökösöket támogattak a trónharcban, Sváb Fülöpöt, illetve Stauf Frigyest. Rudolf később finanszírozta Frigyes katonai hadjáratát, amelynek eredményeképpen az II. Frigyes néven 1211-ben a Német-római Birodalom császára lett. Jutalma nem maradt el – beházasodhatott a Stauf vérvonalba, II. Frigyes nagylelkűen a keresztapja lett „Öreg” Rudolf unokájának, illetve további területeket kapott a Német-római Birodalom délnyugati részén.

A Habsburgok felemelkedése azonban inkább az úgynevezett „Fortinbras-effektusnak” volt köszönhető. Shakespeare Hamletjének utolsó jelenetében az összes főbb szereplő holtan hever a színen, amikor megérkezik a norvég Fortinbras, és bejelenti igényét a megüresedett trónra, mert „úgy rémlik” neki, joga van hozzá. Akárcsak Fortinbras, a Habsburgok is akkor emelkedtek fel, miután mindenki más meghalt. A 12. és a 13. század során beházasodtak a szomszédos nemesi családokba a mai Svájc és Délnyugat-Németország területén. Amikor ezeknek a családoknak a vérvonala megszakadt, a Habsburgoknak is „úgy rémlett”, hogy joguk van a Lenzburg, a Pfullendorf és a Homburg családok gazdátlanul maradt birtokaihoz. Elsőként a Lenzburgok öröksége került a kezükre az 1170-es években, és azzal együtt a grófi cím, amit a Habsburgok addig csak tiszteletbeli rangként viseltek.13

A legjelentősebb gyarapodást azonban akkor könyvelhették el a Habsburg birtokok a Német-római Birodalom délnyugati részén, amikor 1218-ban kihaltak a Zähringenek, majd 1264-ben a Kyburgok. A Zähringenek a Staufok régi ellenségei voltak, birtokaik pedig a Fekete-erdőtől egészen Savoyáig értek. Miután az utolsó fejedelem, V. Bertold örökös nélkül meghalt, a Zähringenek birtokait felosztották. Nagy részük a Kyburgokhoz került, mert Bertold húga korábban egy Kyburghoz ment férjhez. 1264-ben azonban a Kyburgok is férfiutód nélkül maradtak. Mivel anyja Kyburg volt, Habsburg Rudolf gróf (1218–1291), „Öreg” Rudolf unokája szerezte meg az örökség nagy részét, amely Zürich és Konstanz között terült el. A Kyburg-birtokok bekebelezésével a Habsburgokhoz került a Lenzburg-örökségnek azon része is, amelyről egy évszázaddal korábban lemaradtak.

A Habsburgok hatalmának területi megalapozottsága gyengébb volt, mint azt birtokaik listája sugallja. A család tulajdonában álló területek nem voltak összefüggőek, egyházi birtokok, más földesurak területei, városok és szabad települések szabdalták. Egyes Habsburg birtokokat elzálogosítottak, másokat szolgálóknak és tisztségviselőknek adtak bérbe. A bérleti díjakat és szolgáltatásokat szintén eladták vagy bérbe adták egy általánosan megállapított összegért. A Habsburg birtokok összetettsége és különbözősége gyakorlatilag lehetetlenné tette az egységes uradalom kialakítását, mivel minden egyes terület más-más kapcsolatban állt Habsburg gazdájával. Ennek ellenére a 13. század közepére a Habsburgok lettek a Sváb Hercegség legbefolyásosabb családja. Birtokaik Strasbourgtól a mai Boden-tóig, és az Aare-folyótól az Alpok erdős völgyeiig terjedtek, vagyis a mai Franciaország keleti részétől Ausztria nyugati határáig, beleértve Svájc északi részét is. Erre a hatalmas kiterjedésű területre támaszkodva vágott bele „Öreg” Rudolf unokája, Rudolf gróf a Habsburgok addigi legambiciózusabb vállalkozásába: a Német-római Birodalom trónjának megszerzésébe.14

Jegyzetek

Takarékosan bántam a jegyzetekkel, főként az idézetek és a kevésbé ismert részletek forrását tüntettem fel. A könnyen hozzáférhető információk származási helyét általában nem hivatkoztam.

Bevezetés: Egy uralkodó könyvtára

1Friedrich B. Polleross, ‘Tradition und Recreation. Die Residenzen der österreichischen Habsburger in der frühen Neuzeit’, Majestas, 6 (1998), 91–148 (100).

2Matthias Müller, ‘Der Anachronismus als Modernität. Der Wiener Hofburg als programmatisches Leitbilds für den frühneuzeitlichen Residenzbau im Alten Reich’, in Krakau, Prag und Wien. Funktionen von Metropolen im frühmodernen Staat, ed. Marina Dmitrieva and Karen Lambrecht (Stuttgart, 2000), 313–29 (323); Luis Weckmann, The Medieval Heritage of Mexico, vol. 1 (New York, 1992), 577–81.

3Ignaz von Mosel, Geschichte der kaiserl. königl. Bibliothek zu Wien (Vienna, 1835), 73–4, 96, 104–5.

4Johannes Frimmel, ‘„Verliebte Dummheiten und ekelhafte Nuditäten.” Der Verleger Johann Mösle, die Priapische Dichterlaune und der Erotika-Vetrieb im josephinischen Wien’, Das achtzehnte Jahrhundert, 42, no. 2 (2018), 237–51.

5Werner Telesko, Geschichtsraum Österreich. Die Habsburger und ihre Geschichte in der bildenden Kunst des 19. Jahrhunderts (Vienna, Köln, and Weimar, 2006), 178; Mosel, Geschichte der kaiserl. königl. Bibliothek, 123–4.

6Alphons Lhotsky, ‘AEIOU. Die Devise Kaiser Friedrichs III. und sein Notizbuch’, in Lhotsky, Aufsätze und Vorträge, vol. 2 (Vienna, 1971), 164–222 (172).

7Mosel, Geschichte der kaiserl. königl. Bibliothek, 132.

8Anna Coreth, Pietas Austriaca (West Lafayette, IN, 2004), 13–6.

9A szobrocska jelenleg a svájci Habsburg-vár főétkezőjében látható.

10Marie Tanner, The Last Descendant of Aeneas: The Hapsburgs and the Mythic Image of the Emperor (New Haven, CT, 1992), 122.

11Paul Gwynne, ‘„Tu alter Caesar eris”: Maximilian I, Vladislav II, Johannes Michael Nagonius and the Renovatio Imperii’, Renaissance Studies, 10 (1996), 56–71.

12Erasmusról és az egyetemes uralkodóról lásd: Margaret Mann Phillips, The ‘Adages’ of Erasmus: A Study with Translations (Cambridge, 1964), 224–5, 243.

13Urkundenbuch der Stadt Braunschweig, vol. 1, ed. Ludwig Hänselmann (Brunswick, 1873), 294.

14Martyn Rady, Emperor Charles V (Harlow, 1988), 36.

1. A Habsburg-vár és a „Fortinbras-effektus”

1Otto Forst, Ahnen-Tafel seiner kaiserlichen u. königlichen Hoheit des durchlautigsten Herrn Erzherzogs Franz Ferdinand von Österreich-Este (Vienna and Leipzig, 1910).

2Harold Steinacker, ‘Zur Herkunft und ältesten Geschichte des Hauses Habsburg’, Zeitschrift für die Geschichte des Oberrheins, NF 19 (1904), 181–244, 359–433 (233–8

3Muri ereklyéiről lásd Acta Murensia. Die Akten des Klosters Muri mit der Genealogie der frühen Habsburger, ed. Charlotte Bretscher-Gisiger and Christian Sieber (Basle, 2012), 73–123.

4Acta Murensia, 23; Albert Brackmann, Zur Geschichte der Hirsauer Reformbewegung im XII. Jahrhundert (Berlin, 1928), 6.

5Acta Murensia, 300–3; Jean Jacques Siegrist, ‘Die Acta Murensia und die Frühhabsburger’, Argovia. Jahresschrift der Historischen Gesellschaft des Kantons Aargau, 98 (1986), 5–21 (11).

6Acta Murensia, 35–7; Brackmann, Zur Geschichte der Hirsauer Reformbewegung, 27; a modern leírás szerzője Hans-Ulrich Stoldt, ‘Rehpfeffer Radbot’, in Spiegel Geschichte, 2009, no. 6 (digitális kiadás).

7J. Müller, Der Aargau. Seine politische, Rechts-, Kultur- und Sitten-Geschichte (Zurich, 1870), 418–46.

8C. H. Herford, The Age of Wordsworth (London, 1945), 41.

9Grete Klingenstein, ‘The Meanings of „Austria” and „Austrian” in the Eighteenth Century’, in Royal and Republican Sovereignty in Early Modern Europe, ed. Robert Oresko et al. (Cambridge, 1997), 423–78 (440); Denbigh grófjairól lásd J. H. Round, Studies in Peerage and Family History, vol. 2 (London, 1901), 14–5.

10A vámszedő helyekről lásd Fritz Glauser, ‘Der internationale Gotthardtransit im Lichte des Luzerner Zentnerzolls von 1493 bis 1505’, Schweizerische Zeitschrift für Geschichte, 18 (1968), 177–245 (182); for Windisch, see Das Habsburg-österreichische Urbarbuch, ed. Franz Pfeiffer (Stuttgart, 1850), 149.

11Jörg Wettlaufer, Das Herrenrecht des ersten Nacht. Hochzeit, Herrschaft und Heiratzins im Mittelalter und in der frühen Neuzeit (Frankfurt a/M. and New York, 1999), 251; Johannes von Müller, Die Geschichten Schweizerischer Eidgenossenschaft, vol. 2 (Stuttgart and Tübingen, 1832), 157; Konrad Glaettli, Sagen aus den Zürcher Oberland (Winterthur, 1951), 20; Le Doyen Bridel, Glossaire du Patois de la Suisse romande (Lausanne, 1866), 121. Általánosabban itt: Tom Scott, ‘Liberty and Community in Medieval Switzerland’, German History, 13 (1993), 98–113 (101–2).

12Werner Wild, ‘Habsburger und Burgenbau in den „Vorderen Länden”’, in Die Habsburger zwischen Aare und Bodensee, ed. Peter Niederhäuser, 2nd ed. (Zurich, 2010), 34–60.

13Oswald Redlich, Rudolf von Habsburg (Innsbruck, 1903), 11, 17.

14Peter Blickle, Von der Leibeigenschaft zu den Menschenrechte. Eine Geschichte der Freiheit in Deutschland, 2nd ed. (München, 2006), 76–8; Hans Erich Feine, ‘Die Territorialbildung der Habsburger im deutschen Südwesten’, Zeitschrift der Savigny-Stiftung für Rechtsgeschichte (Germanistische Abteilung), 67 (1950), 176–308 (188).

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Monte Carlo – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License