Jobboldaliak és dzsihádisták
világméretű harca
az emancipáció ellen
– részlet –

Fordította BALOGH TAMÁS

A könyv megjelenését a Dutch Foundation for Literature támogatta.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Tegen de vrouwen – De wereldwijde strijd van rechtsisten en
jihadisten tegen de emancipatie. Uitgeverij Prometheus, Amsterdam, 2019
© Abram de Swaan, 2019

Hungarian translation © Balogh Tamás, 2022
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2022
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 178 2

Typotex Kiadó

Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Kovács Zoltán
Borítóterv: Kathi Zsolt
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

Előszó

A patriarchátus mint rémuralom

A kis különbség és a nagy következmények (avagy a „különbség a különbségen belül”)

A születés előtt: magzatelhajtás és a lánycsecsemők meggyilkolása

Prepubertáskor: a lányok nemi szervének csonkítása

Pubertáskor: gyerekházasság

Ifjúkor: arccsonkítás

Fiatal felnőttkor: nemi erőszak

Fiatal felnőttkor: becsületgyilkosság

A bevillanás

A nők feltartóztathatatlan előretörése a mai világban

Hosszú menetelés az iskolákon át

A nők meghódítják az egyetemeket

Egészségügyi ellátás: a terhesség és a szülés körüli problémák

Fizetett munka és fizetés nélküli elfoglaltság

Politikai hatalomképzés

Az ellenhatás: a férfiak körében mutatkozó ressentiment

A dzsihádisták és jobboldali szélsőségesek háborúja a nők ellen

Fanatizálás

Dzsihád: nők elpusztítása az ISIS és hasonfélék által

Régi és új jobboldal Nyugaton

Marianismo és machismo a katolikus identitású Latin-Amerikában

Evangéliumi keresztény mozgalmak

Ultraortodox zsidók

A világi jobboldal világa

Intermezzo a politikai komolyságról

Manizmus és manoszféra

Összefoglalás és záró megfontolások

Jegyzetek

Végjegyzetek

Lábjegyzetek

Névmutató

Cindy Kersebornnak

Előszó

Bizony, még mindig az emancipáció korát éljük. Ez a folyamat immár másfél évszázada tart. Nyugaton kezdődött a 19. század derekán a rabszolgaság eltörlésével. Nem sokkal ezután szerveződött meg a nyugati országokban a munkásmozgalom, amelynek kemény küzdelmek árán sikerült szociális engedményeket kicsikarnia a bérből élők számára. A 19. század vége felé bontakozott ki a nőmozgalom, amely a szavazati jog nőkre való kiterjesztését állította kampányainak középpontjába. A 20. század derekán lényegében Ázsia és Afrika egésze felszabadult a nyugati hatalmak gyarmati kizsákmányolása alól. Úgy ötven éve pedig az emancipációs törekvések újabb hulláma tapasztalható: a nők, de a feketék és a homoszexuálisok is azonos jogokat és egyenlő elbírálást követeltek maguknak, mégpedig nemcsak Nyugaton, hanem másutt, a Nyugaton kívüli világ országaiban is.1

A mából visszatekintve erre a másfél évszázadot felölelő időszakra, elkerülhetetlenül adódik a következtetés: hatalmas előrelépés történt az egyenlőségért és önrendelkezésért folytatott harcban. Attól viszont természetesen még messze vagyunk, hogy azt mondhassuk, mindenhol, mindenki számára és minden tekintetben megvalósult volna a teljes egyenlőség, és mindenkit megilletne az önrendelkezés joga.

Az elmúlt évszázad a világháborúk, népirtások és zsarnokságok kora volt. Még ma is sok száz millió embert sújt háború, tömegmészárlás és diktatúra. Ettől függetlenül tény, hogy mára végbement sok milliárd ember emancipációja. Száz, százötven év igen rövid idő az emberiség, de nagyon hosszú időszak egy ember életében. Gondoljunk csak bele, a női választójog vízválasztónak számító bevezetése – amire a legtöbb nyugati országban körülbelül száz éve került sor – a mai fiatalok ükanyáinak fiatalságára esett.

A második feminista hullám mozgalmárait az vezette, hogy a nők foglalkoztatás és díjazás tekintetében azonos elbánásban részesüljenek a férfiakkal, egyenlők legyenek a törvény előtt, maguk dönthessenek a terhességmegszakításról és arról, hogy élnek-e fogamzásgátló módszerekkel. Ennek még csak fél évszázada, vagyis ez már nem olyan távoli múlt: a mai egyetemisták és pályakezdők nagyanyái küzdöttek ezekért a jogokért. Ők, a mai fiatalok a megmondhatói, hogy ezeket az egymást követő emancipációs hullámokat még mindig számontartja a családi emlékezet.

A női emancipáció az elmúlt másfél száz év emancipációs törekvéseinek tágabb történetébe illeszkedik. Nem mintha ezek a harcra kész nők minden esetben közbenjártak vagy kiálltak volna más hátrányos helyzetű csoportokért – a munkásokért, a gyarmatosítottakért, a feketékért, a homoszexuálisokért. És fordítva, ezek a kirekesztett csoportok végképp nem voltak mindig szolidárisak sorstársaikkal, a militáns nőkkel. Mégis, az összes emancipációs mozgalomban van valami közös. Valamennyit ugyanaz a szikra lobbantotta lángra: az a forradalmi gondolat, hogy minden ember természettől egyenlő, vagyis mindenkit ugyanazok az alapvető jogok illetnek meg, mint bárki mást; hogy az emberek lehetőség szerint szabadon rendelkezhetnek az életükkel.

Más közös vonásokat is mutat a sok külön emancipációs történet: valamennyi az egyetemes elnyomás korával vette kezdetét. Először, mintegy előőrs gyanánt, kisebb csoportok szálltak szembe az elnyomással, amelyek idővel egyre több és több követőre találtak, befolyásra tettek szert, és mozgalommá szélesedtek. Az emancipációs mozgalom ismételt nekilódulásai rendre ellenállásba ütköznek mindazok részéről, akik egyszeriben veszélyeztetve látják öröklött előjogaikat, melyeket ritkán hajlandók csak úgy maguktól, harc nélkül feladni.

Könyvemben ezt a folyamatot, a női emancipációval szembeni szívós ellenállás kérdését tárgyalom. Kivált a fundamentalista hívők részéről tapasztalható ellenállás.1 Ebből a szempontból nemigen számít, hogy mely vallás tételeihez ragaszkodnak mereven. Az ellenállás második frontját a politikai szélsőjobb alkotja.

A nőket szisztematikusan elnyomó társadalmi rendet általában a patriarchátus elnevezéssel illetik. A patriarchátus olyan berendezkedés, melyben az atyai tekintély – főleg idősebb férfiak tekintélye – a meghatározó. A patriarchátust gyakran mutatják be olyan közösségi létformaként, melyben ősz szakállú, jóindulatú férfiak a legjobbat akarják az engedelmes, gondoskodó nőknek – akiknek nincs bölcs szakálla. Csakhogy ez a kép teljesen hamis. Ha egy szóval szeretnénk összefoglalni, legsúlyosabb formájában a patriarchátus terrorrezsim volt, rémuralom, melyben a nőket egy elnyomó vallás, egy fojtogató kultúra gyámsága és – ha másként nem ment – durva erőszak igája alatt tartották. Könyvem első részében ennek az erőszakos elnyomásnak a kérdését tárgyalom.

A második részben a már megvalósult, nagyszabású női emancipációs vívmányokat veszem sorra, melyek túlnyomó része a nőmozgalom erőfeszítéseit dicséri szerte a világon. A nők elkötelezik magukat az önrendelkezés mellett, és egyenlő jogokat követelnek az oktatásban, a munkában és a politikában. Jelenleg mindenhol ezt látjuk. A harmadik részt az ellenállás kérdésének szentelem, amely mindenhol fellángol, ahol csak a nők előretörésének vagyunk tanúi. Ortodox hívők és dzsihádisták, a legkülönfélébb szélsőjobboldali csoportosulások mind azt akarják, hogy a nők maradjanak otthon, a gyerek és a tűzhely mellett, vagyis egyként korlátozni kívánják a nők otthonon kívüli mozgását.

A nőknek a választáshoz való jogát már csak ritkán vonják kétségbe, azonban még most, úgy háromnegyed évszázad múltán is kérdésként merül fel az abortuszhoz való jog. Ez is az önrendelkezés egy formája, az ember joga a saját teste fölötti rendelkezéshez. „Baas in eigen buik” – a hetvenes évek Hollandiájában ez volt a Dolle Mina akciócsoport híres jelmondata. A születésszabályozás eszközeihez való hozzáférésért és a terhesség megszakításának jogáért küzdöttek, egyenlő elbánást és egyenlő esélyeket követeltek a tanulni és dolgozni kívánó nők számára. Napjainkban egy harmadik feminista hullám fellángolásának lehetünk tanúi. A #MeToo-kampányok célja, hogy a nőket megvédjék a nemkívánatos közeledésektől, a vegzálástól, a molesztálástól és a szexuális zaklatás minden egyéb formájától. A dacos erkölcsi erőfeszítésnél is erősebb az a késztetés, hogy minden olyan szférában biztosítsák a nők számára a szabad és biztonságos mozgás lehetőségét, amely nem is olyan rég még a férfiak kizárólagos felségterületének számított.

Minél egyenrangúbbá válnak a férfiakkal a nők, annál inkább különbözni fognak egymástól. Ha a nők egyenrangúak, vagyis ugyanazokat a jogokat élvezik, mint a férfiak, akkor szabadabban rendelkezhetnek a saját életükkel; márpedig ha önállóan határozhatnak arról, hogy milyen életet szeretnének maguknak, akkor mindegyikük más és más döntések et hoz majd. Vagyis a nemek közötti egyenlőség növekedése nagyobb különbözőséget eredményez a nők között és a férfiak között nemkülönben.

Az emberek még két-három nemzedékkel ezelőtt is határozottan tudni vélték, hogy mi a női lényeg, mi nőies és mi nem, hogy mire képesek a nők, és mi az, aminek sohasem lesznek képesek megfelelni. Mivel a hatalom birtokosai – persze szinte kivétel nélkül mind férfiak − ennyire biztosak voltak a dolgukban, úgy is intézték, hogy nők ne végezhessenek nőhöz nem illő, a női lényeggel összeegyeztethetetlennek vélt tevékenységeket. Ezzel eleve elvágták őket annak lehetőségétől, hogy olyasmire vállalkozhassanak az életben, ami – úgymond – ellenkezik a „női természettel”, egyszersmind bizonyítva láthatták, hogy a nők túlnyomó része valóban megfelel a róluk alkotott elképzeléseknek. Az uralkodó előítélet szükségképp visszaigazolódik – ebben egy véleményen vannak a szociológusok a feministákkal.

A nőkkel kapcsolatos előítélet mellé hatalmi megfontolásokból szükség van egy, a férfiakkal kapcsolatos előítéletre is – amely ugyanúgy rátelepszik a valóságra. A nőkről határozott képpel rendelkező férfiaknak és nőknek ezzel az elképzeléssel szükségképp szembe kell állítaniuk egy férfiról kialakított ellenképet. És erre a férfiról kialakított ellenképre is igaz, hogy alanyait a maga hasonlatosságára formálja. Az uralkodó előítélet szükségképpen megteremti a maga valóságát; ennek értelmében a férfi minden tekintetben a nő ellentéteként jelenik meg, nem nőies, nem lányos, nem gyönge és nem félénk, hanem bátor és erős. És a nő is ilyennek akarja tudni a férfit. Vagyis ilyennek is kell lennie belső indíttatásból és a többiek elvárásai szerint is.

Az egyenlőtlen hatalmi viszonyok különös következménye, hogy a hatalmi helyzetben lévők éppen hatalmi pozíciójukból kifolyólag maguk is igazodni kénytelenek az egyenlőtlen viszonyokhoz, legalábbis nyilvános ténykedésükben. Kénytelenek körülbástyázni magukat a hatalmi helyzetük megkívánta korlátokkal; ezek hivatottak megerősíteni, hogy valóban jogos birtokosai a hatalomnak. Más szóval, a férfiak is korlátozásokat szenvednek a nemek közötti egyenlőtlen viszonyok következtében. Egy kész minta alapján kell férfinak lenniük. Amiből az is következik, hogy a nőmozgalom a férfiakra is felszabadítólag hathat. Úgy lehetnek férfiak, ahogyan az a legjobban megfelel nekik.

A következőkben a saját szavaimmal próbálom meg összefoglalni egy rövid évszázad feminista elméletalkotásának a lényegét – amihez persze nem kell különösebb bűvészmutatvány, mivel ennek lényege nagyrészt egybevág a társadalomtudományok alapvető meglátásaival. Amitől a feminizmus még ugyanolyan radikális eszme – most is.

Úgy egy éve lehetett, hogy az egyik diákom, egy lány, megkérdezte tőlem, hogy most akkor tulajdonképpen mi is a különbség a férfiak és a nők között. Én vagyok az utolsó, akit érdemes megkérdezni ez ügyben. Az elmúlt hatvan évben semmi olyat nem gondoltam a férfi, illetve a női jellegről, amire időközben rá ne cáfolt volna az élet. A nők minduntalan bebizonyították, hogy olyasmire is képesek, amiről mi – férfiak és nők – annak idején teljes bizonyossággal tudtuk, hogy soha egyetlen nőnek sem sikerülhet. Egyszóval, egyre kevesebbet tudunk a nőről és így a férfiról is. Azt viszont nyereségként könyvelhetjük el, hogy fokozatosan megtanultuk meglátni azoknak az embereknek, férfiaknak és nőknek, az egyéni jellegzetességeit, akikkel összekerülünk életünk során. Legalábbis remélem.

Ez örömmel tölt el. Szívesebben élek egy olyan világban, melyben a saját érdemeik okán, a maguk sajátos tulajdonságaikért, összetett, teljesen soha ki nem ismerhető, ki nem számítható, ellentmondásos, egyszeri személyiségükért becsülhetem azokat az embereket, akikkel összehoz az élet. Ez kedvesebb a szívemnek, mint egy olyan világ, melyben a társadalmi hovatartozása alapján pontosan be lehet lőni, hogy milyen ember valaki. Az embereket azért kívánom becsülni, akik, nem pedig azért, amik. Ez nem pusztán erkölcsi kérdés; csak így lehet örömünk az embertársainkban. Még akkor is méltányosabb vagyok valakivel, ha – amennyiben erre okot szolgáltat – a maga konkrét valójában bugyutának vagy bőgőmasinának nevezem, mint ha elintézném a dolgot azzal, hogy hiszen nő, és „a nők már csak ilyenek”.

Ezzel egyszersmind az ilyen, a női emancipációval és az azzal szembeni ellenállással foglalkozó könyv megírásának legnemesebb indítékát is megneveztem. Örömet érzek a nők emancipációja láttán, mivel a saját jogúvá válásukért folytatott harc nagyobb teret nyit nekik, hogy önmaguk lehessenek. És a férfiak számára nemkülönben. Így több kivételes egyénnel van módom találkozni, akik mindamellett még nők (vagy férfiak) is. És abban is segít, hogy megtaláljam a saját utamat a nemek útvesztőjében. Röviden, örömömre szolgál az emancipáció − a gyarmatosítottak, a feketék és a homoszexuálisok emancipációja is. Segít megszabadulnom az egysíkú csoportgondolkodástól, csökkenti rajtam a csoportnyomást, és több emberrel találkozhatok a maga sajátos, egyedi mivoltában.

Már hallom is a szkeptikus ellenvetést: „Ez mind szép és jó. De nyilván még más okai is vannak annak, ha férfiként a női emancipációról és az azzal szembeni ellenállásról írsz könyvet.” Mindenekelőtt tisztázzuk: ezt a könyvet nem „férfiként” írom, hanem a saját nevemben, mint Abram de Swaan, „én”, aki vagyok. Éppen ezt próbáltam egyértelművé tenni az eddigiekben. Ez az „én”, aki vagyok, egyebek mellett persze férfi, bármit is jelentsen ez ebben az összefüggésben. És természetesen ennek a személynek még számos más indítéka is volt arra, hogy megírja ezt a könyvet, köztük néhány kevésbé nemes és megsüvegelendő, és nyilván olyan is, ami még őelőtte is rejtve maradt. Hát ha még azt is elmondom, hogy indíttatásai egy részét korábban megosztotta egy szaktársával, aki a szakmai titoktartást komolyan véve a hallottakat magával vitte a sírba (ezúton is szeretnék tisztelegni az emléke előtt).

Vitathatatlanul van valami demonstratív jellege annak, ha egy férfi kiáll a nők mellett. Ez gyakran a mansplaining legrosszabb formáját ölti: egy olyan férfi, aki nemcsak egyszerűen osztja az észt, hanem ezt még a te érdekedben is teszi. Másfelől viszont ezen az alapon mindig húzhatjuk kicsit a szánkat.2

Marja Pruis fenti szavaihoz nincs sok hozzáfűzni valóm. Minden felszabadító mozgalom élhet a másik táborból érkező támogatással. Amíg a dezertánsok nem akarnak befolyást, és nem veszik át a hatalmat, addig a jó ügyet szolgálják. Azonban Pruisnek mindkét állításában igaza van: nem kell húznunk a szánkat, de jól tesszük, ha vigyázunk velük.

2005-ben előadást tartottam a nők térnyeréséről és arról, hogy fundamentalista körökben milyen és mekkora ellenállást váltott ki az előretörésük. Eszmefuttatásom könnyed esszévé sikeredett egy súlyos témáról.3 Szerettem volna folytatni a tárgyban végzett vizsgálódásaimat; ennek nyomán született ez a mostani könyv. Néhány részt szó szerint vagy módosított formában átemeltem az esszéből, mindazonáltal a könyvben szereplő dolgok legnagyobb része új.

Vannak emberek, akiktől sok olyat tanultam, aminek hasznát láttam írás közben, még ha nem is mindig tudnám pontosan megfogalmazni, hogy mit is adtak nekem. Az első és legfontosabb az édesanyám, Hennie de Swaan-Roos, egy szüfrazsett, Sophie Roos-Vos leánya, aki maga is már fiatalon a feministák táborába lépett. Hajlott korában Hennie aktív szerepet vállalt a Dolle Mina akciócsoportban, és később is elkötelezett harcosa maradt a női egyenjogúsítás ügyének. Következésképp elmondhatom magamról, hogy női ágon a női jogok élharcosainak egyenes ág i leszármazottja vagyok; ezért aztán, ha egyszer majd feláll, jogot tarthatok arra, hogy tagjai közé fogadjon a holland matriarchátus.

Kamasz fiúként nem igazán voltam oda anyámnak a női ügyekben játszott aktív szerepvállalásáért. Fel nem foghattam, hogy miért van erre szükség. Mégis, néha egészen váratlanul képes volt meghatni. Gyorsan leállította egyik feminista társát, aki kifogásolnivalót talált az életvitelemben: „Ő a fiam, az egészen más.” Anyám, Hennie, lelkes aktivista volt, de nem vaskalapos. A politikai elveknél vagy elméleti alapvetéseknél többet számítottak neki az emberek – nők és férfiak. Természeténél fogva érzékeny volt az igazságtalanságra. Ha ilyesmivel találkozott, tele volt méltatlankodással, sőt néha ki is öntötte a felháborodását.

A feleségemnek, Cindy Kersebornnak ajánlom a könyvemet, aki egyszerre négy emancipációs csatát is megvívott: feketeként, az egykori gyarmatról érkezett suriname-i bevándorlóként, egy munkáscsalád gyermekeként és… úgy bizony, nőként. Konokan, őszintén, tántoríthatatlanul áll az élethez, és mindig készen a harcra.

Annak idején a jelen könyvem témájáról tartott egyik első előadásomra reagált a fenntartható mezőgazdasággal foglalkozó professzornő, számos szervezet tagja, az íróként is ismert Louise Fresco. Ő hívta fel a figyelmemet az osztálykülönbségek fontosságára – a férfiak és a nők viszonyában is.

Elsőként Job Lisman, a Prometheus kiadó szerkesztője olvasta a kéziratot. Megkértem néhány nőismerősömet, hogy olvassák el könyvem utolsó előtti változatát, és osszák meg velem az észrevételeiket: Sarah van der Lely orvosnőt, Ronit Palache író-szerkesztőt, valamint Mieke Bal kultúrteoretikust és videóművészt, aki valószínűtlenül puha ceruzával fésülte át a kéziratot. Az evangéliumi keresztény mozgalmakra vonatkozó részt David Bos teológus és vallásszociológus olvasta át. Javaslataik alapján csomó mindent kénytelen voltam átírni, és ezért még hálával is tartozom nekik. És valóban hálás is vagyok.

A patriarchátus
mint rémuralom

Jó tudni, hogy több élet ment veszendőbe a nők elleni erőszak, úgy is mint nemspecifikus abortusz, lánycsecsemő-gyilkosság, öngyilkosság, elkerülhető gyermekágyi- vagy más, nemi vonatkozású okból bekövetkezett halál folytán, mint a 20. század valamennyi háborújában és polgárháborújában együttvéve.4

A nőknek, mióta világ a világ, mindig szenvedniük kellett a férfiak elnyomásától.5 Ez az Egyetemes Emberi Viselkedésmintázathoz tartozik – ami alól azért vannak kivételek.6 Az egyenlőtlenség mértéke változó volt, mikor kisebb, mikor nagyobb. Ennél is fontosabb azonban, hogy minden korból és kultúrából ismerünk olyan nőket, akik tehetségüket és a képességeiket latba vetve felvették a harcot az elnyomással szemben, hogy növeljék az esélyeiket és javítsanak a helyzetükön. A saját erejükből érték el, amit elértek, azonban még gyakrabban összefogva, sorstársaikkal vállvetve; így aztán bármely korból és bármilyen kultúrából tudunk példát mondani arra, hogy valaki nő létére sokkal fontosabb helyet töltött be a családban – de a tágabb közösségben, a társadalomban is – mint azt az Egyetemes Mintázat alapján várni lehetne. Ennek nem sok nyoma van; a 19. századig csak igen-igen kevés mű maradt fenn filozófusnő vagy költőnő, női krónikás, elbeszélő, teológus, alkimista, matematikus, történelemtudós vagy természetbúvár tollából, ahogy női zeneszerzőt sem sokat ismerünk. Hiába a rengeteg tehetség, ennek emléke elhalványult az utókor emlékezetében – már ha egyáltalán szárba szökkenhetett. Ami kevés mégis megszületett és fennmaradt, a dolog természete szerint az is a kor szigorú elvárásaihoz idomult. Néhány ragyogó, a saját útját járó, kivételes szerző szerzeményeit leszámítva, a korábbi időszakok női írásai főként szenteskedéssel és negédes szólamokkal vannak tele, ahogyan egyébként szinte valamennyi férfi alkotta mű is.7

Teljesen magától értetődőnek tűnt, hogy a nők, szinte kivétel nélkül, szinte minden tekintetben, majdhogynem mindig és mindenhol a férfiak árnyékában éltek. És igen sok ember, férfi és nő egyaránt, még a mi korunkban, a mi kultúránkban is megkerülhetetlen adottságnak tekinti ezt: „Nem kell mellre szívni, kislány! Mindig is így volt. És így is lesz. Akármeddig neveled a libát, csak lúd lesz belőle.”

Csak mostanában, a mi életünk jelen idejében bizonyosodott be végleg, hogy a nők mindenre képesek. Nincs olyan hivatás, amit ne gyakorolhatnának, olyan funkció, amelyet ne tölthetnének be, olyan pozíció, amelyet ne érhetnének el – talán csak a sport és az egyház kivétel. Ötven, talán száz évvel ezelőttig még gondolkozhattak úgy, hogy a nők nem lehetnek hegesztők vagy építőmunkások, képviselők, vadászpilóták, biológusok, hajóskapitányok, professzorok, főbírók, tűzoltók és katonák, de aztán bizonyították alkalmasságukat valamennyi említett területen. Az illető nő azzal, hogy először ért el ilyen teljesítményt, vagy elsőként gyakorolt egy olyan szakmát, amely azelőtt kizárólag férfiaknak volt fenntartva, csattanós cáfolatát adta egy addig biztosnak hitt tételnek. Ettől kezdve többé már nem volt tartható az addig általánosan igaznak vélt felfogás, amivel nők számára lehetetlenné tették a belépést az adott szakmába. „Egy nő úgysem lesz képes soha…” – a hiányzó rész kitöltendő. Csakhogy az illető nő megmutatta, hogy igenis képes rá. Jóllehet ezzel még nem nyert bizonyítást, hogy az összes többi nő is képes lenne arra, ami neki sikerült (ami a férfiak esetében ugyanúgy igaz), azonban innentől immár a másik félen van a bizonyítás terhe. Egy nő már bebizonyította, hogy képes rá, vagyis elvileg bármelyik nő képes lehet rá. Ettől kezdve minden egyes nő esetében külön bizonyítani kell, hogy alkalmatlan arra, amire aspirál.

Amennyiben a nők mindenre képesek – ami egyébként azt is jelenti, hogy nemcsak jó, de rossz dolgokra is –, akkor miként lehetséges, hogy korábban mégsem léptek fel ezzel az igénnyel? Akkoriban miért nem voltak női kovácsok, lovagok, papok, kocsisok, kalózok, és még sorolhatnánk? Ha most folyamatosan bizonyítják az alkalmasságukat szinte minden területen, akkor nemde már akkoriban is meg lehetett bennük a képesség? Igen, meg is volt, csakhogy maguk sem tudták, hogy megvan, ahogyan senki sem, mivel nem kapták meg az esélyt.

Ugyanez az érvelés alkalmazható a rabszolgákra, a jobbágyokra, a földművesekre, egy kasztrendszer „érinthetetlenjeire” vagy a gyarmati sorban élőkre is. Az élet megmutatta, hogy unokáik olyan pozíciókat tölthetnek be, melyeknek elérése még két-három generációval korábban is teljességgel elképzelhetetlennek tűnt. Annak idején szinte elképzelhetetlennek látszott, hogy ilyen képességek szunnyadhatnak a jelentéktelenségre kárhoztatottakban. Alighanem ők maguk sem gondolták volna. Az elmúlt másfél évszázadban a hátrányos helyzetűek felszabadultak az elnyomás alól. Az emancipáció korának kései szakaszát éljük, amikor a munkásosztály és a gyarmatosított népek, a színes bőrű emberek és a homoszexuálisok emancipációja zajlik. Egyszersmind ez az a kor is, amikor a Föld népességének teljes felét kitevő nőknek az emancipációja kiteljesedik.

Miként volt lehetséges ezt a rengeteg sok embert elnyomás alatt tartani? Hogyan, mi módon lehetett megakadályozni, hogy ők is megkapják azokat a jogokat és esélyeket, amelyekkel a fehér, heteroszexuális, jó családba született és tehetős férfiak mindig is rendelkeztek? Ha a kirekesztett emberek mindegyike valóban, elvileg és potenciálisan ugyanolyan tehetséges volt, mint ezek az urak, akkor nemde elképesztő energiákat kellett mozgósítani annak érdekében, hogy meggátolják képességeik kibontakoztatásában ezeket az embertársaikat? Mindezen emberek elnyomása, kivált a nőké, valóban hallatlan erőfeszítéseket követelt, és mégis szinte teljesen észrevétlenül zajlott.

Először is: szükség esetén annak rendje és módja szerint durva erőszakkal akadályozták meg őket. A családon belüli erőszak korántsem számít egyedinek még napjainkban sem. Az erőszaknak ebben a formájában semmi családias nincs. A férj nekiesik a feleségének, és jól ellátja a baját, a puszta öklével vagy a cipőbe bújtatott lábával, vagy bármivel, ami épp a keze ügyébe esik. Ez számos társadalomban még ma is a férj megkérdőjelezhetetlen jogának számít. Még az olyan kultúrákban is gyakran előfordul az ilyesmi, melyekben pedig az ilyen „négy fal között maradó” erőszakot általában elítélik. Az Egészségügyi Világszervezet, a WHO jelentése szerint a nők közel 30 százaléka szenvedett el párkapcsolaton belüli testi vagy szexuális erőszakot.8 Az Európai Unió Alapjogi Ügynöksége által végzett felmérés válaszadóinak legkevesebb egyharmada mondta magát párkapcsolati vagy családon belüli testi vagy fizikai erőszak áldozatának.9 Az Egyesült Államokban a nők egynegyede vallja, hogy súlyos testi bántalmazást szenvedett el a partnerétől; ugyanakkor a férfiak 14 százaléka is arról számolt be, hogy súlyos fizikai bántalmazásnak volt kitéve a felesége részéről.10 És ezek a világ nyugati felére vonatkozó számadatok.

A külvilág csak nagy ritkán szerez tudomást a párkapcsolati erőszakról, mivel a nő szégyelli magát, és gyakran ugyanez igaz az ilyen bántalmazást elszenvedett férfira is. A nő fél bármit is mondani, tartva attól, hogy az még nagyobb erőszakot vált ki a férjéből. Nem csoda, hogy csak szélsőséges esetekben indul büntetőeljárás, és kerül sor büntetés kiszabására. A fordítottja, a férfiak nők általi bántalmazása ritkábban fordul elő, de azért rendszeresen megesik. Többnyire ez a fajta erőszak is rejtve marad, és csak ritkán indul büntetőeljárás ilyen ügyekben.

Sohasem kellett, és ma sem szükséges minden egyes nővel minden pillanatban kemény kézzel bánni. Elegendő mindig azt a nőt fenyegetni és megfélemlíteni, aki a férfi megítélése szerint átlépi a határt, emlékeztetve arra, hogy ugyanilyen határátlépésért miként bántak el más nőkkel, és hogy ez még vele is megtörténhet. Vagyis az alkalmi erőszakos büntetések valamennyi nő számára figyelmeztetésül szolgálnak. Hogy valóban hatékony visszariasztó példa lehessen az ilyesmi, ahhoz két dologra van szükség: híre kell menjen az erőszakos cselekménynek, és büntetlenül kell maradnia. Minden egyes büntetlenül maradt eset azt az üzenetet hordozza az összes többi férfi számára, hogy ők se kockáztatnak semmit, ha a saját körükben erőszakkal büntetnek egy nőt. A nők felismerik, hogy veszélyben forognak, miközben a férfiak biztonságban érezhetik magukat. És amikor széles körben híre megy a dolognak, ha minden nő (és férfi) tudomást szerez a büntetlenül maradt erőszakos cselekményről, akkor ők is mind úgyszintén a nőnek szóló általános figyelmeztetésként fogják majd fel; így jár, aki megpróbálja átlépni a férfitársadalom állította korlátokat.

A széles körben ismertté vált és büntetlenül maradt alkalmi erőszakos cselekedetek sohasem magukban állnak. Az összes ilyen eset egy rendszert alkot, a megfélemlítés és terrorizálás rendszerét. Ehhez pedig nincs szükség kormányra vagy hadseregre, de még csak egy erőszakos hordára sem. Az elkövetők olyan férfiak, akik egymagukban vagy néhánya magukkal olykor összevernek, megcsonkítanak, leszúrnak, megvakítanak, megerőszakolnak vagy elégetnek egy nőt a maguk köreiben, és már pusztán ezáltal is rendszeres terror alatt tartják az áldozat sorstársait. Fontos, hogy az eset híre nyílt titokként keringjen, de ennek ellenére büntetlenül maradjon a gaztett.

De még ennél is többre van szükség ahhoz, hogy kordában tudják tartani az asszonyokat és a lányokat – és az összes más hátrányos helyzetű személyt. A férfiak és a nők egyazon képzetvilágban élnek. Ebben a férfi a felsőbbrendű és rátermett, a nő alacsonyabb rendű és alkalmatlan, ti. hozzávetőleg ez Isten akarata, így áll a Bibliában és a Koránban, ezt tanítják nekünk az ősatyák, a próféták, a kalifák és a pápa Őszentsége. A dolgok rendje már csak ez. Mindig is így volt, mióta világ a világ.

Nem egyértelmű, hogy valóban ez lett volna Isten akarata. Ő maga nem sokat mond erről. Ami a szent iratokban és a Szentírásban áll, és mindaz, amit a szent jóemberek összeprédikáltak, valóban mind azt erősíti, hogy a férfiak méltán uralkodnak a nők felett, ugyanakkor korlátokat is szab a férfinak. A pogány ősöknél még rosszabb volt a helyzet, az önkényt valamelyest korlátok közé szorította a fellépő új vallás.

Isten sem kell hozzá: „Elég megnézni az evolúciót, mert ott is szakasztott ez a helyzet a hímekkel és nőstényekkel. Vedd, mondjuk, a gorillát és a páviánt! És a szentjánosbogarat. Na ugye? Már a barlanglakóknál is így volt. Egyszerűen benne van a génekben…”

Abból, hogy már a természetben is előfordul a nemek közti egyenlőtlenség, még nem következik egyenesen, hogy nekünk is éppen ezeket a mintákat kellene követnünk. Többnyire pont hogy meg kívánjuk magunkat különböztetni az állatoktól, és nem akarunk úgy élni, mint a vadak. De ez már szofisztikált ellenvetés, túlságosan is az, ami kiderül abból, hogy pimaszkodásnak fogják fel. Jobban tesszük, ha nem hozakodunk elő ezzel olyan közegben, ahol a férfi felsőbbrendűség kenetteljes ideológiája uralkodik. Nem átallják a vallás teljes arzenálját bevetni annak érdekében, hogy az alávetetteket gyámság alatt tartsák. És szükség esetén a biológia, pszichológia, neurológia, pszichiátria és az agytudomány nehézütegeinek össztüzét zúdítják a pimasz lányokra (és az akadékoskodó csávókra). Így működik a patriarchális ideológia. E helyütt azért mesélhetek minderről ilyen fesztelenül és minden félelem nélkül, mivel bátor feministák és nemes, becsületes férfiak generációi már megharcolták a harcot előttem, sorra megcáfolva valamennyi, a férfi felsőbbrendűség és a női alacsonyabbrendűség mellett felhozható érvet. Nem kis dolog – még akkor sem, ha szükségszerű volt, ha így kellett lennie.

A következő oldalakon a nők elnyomásáról lesz szó, mint ami az Egyetemes Emberi Mintázat része: a patriarchális viszonyok között megvalósuló férfiuralomról. A nyugati társadalmakban, márpedig ezt a könyvet döntően ilyen országokban fogják olvasni, már hosszú ideje nem olyan szélsőségesen kiegyensúlyozatlanok a férfiak és nők közötti viszonyok. Már több mint egy évszázada zajlik a nők emancipációs küzdelme, mely időközben nagy sikereket könyvelhetett el, és alapvető változásokat eredményezett. Nyugati szemmel nézve a patriarchális társadalom idegennek, távolinak és idejétmúltnak hat, mindazonáltal teljesen idegenszerűnek és ismeretlennek a nyugati embernek sem tűnik. Homályosan felismerhető, ahogyan, mondjuk, egy abszurd viccben vagy egy zavaros álomban is felidéződnek korábbi gondolataink és tapasztalataink, már elfelejtett dolgokra döbbenünk rá, amelyeket hiába száműztünk és töröltünk ki örökre tudatunk világosságából, akkor is tagadhatatlanul hozzánk tartoznak. Amennyiben ebben a könyvben ezekről az archaikus, ősi viszonyokról esik szó, akkor azok folyamatos szellemképként kísérik azoknak a viszonyoknak a vonalát, amelyek között mi maiak élünk – mintha csak tükör által homályosan látnánk azokat.

A férfiuralom még korántsem a múlté. Nem szükséges a kezdetektől napjainkig végigvenni a férfi ezeréves birodalmának egész történetét, enélkül is megérthetjük a működését. A nő elnyomásának szinte valamennyi egykor alkalmazott erőszakos módozatáról elmondható, hogy még ma is gyakorlatnak számít a világ nagy részein. Mi több, éppen elterjedtségük és megszokott voltuk szolgáltat érvet ahhoz, hogy továbbra is fennmaradjanak. Évszázados, „vagyis” tiszteletre méltó hagyományok, úgymond a kulturális örökség részei: gyerekházasság, genitális csonkítás, becsületgyilkosság – kivétel nélkül a férfi elidegeníthetetlen jogai közé tartoznak. Ebben tulajdonképpen még támogatniuk is kellene őket a nőknek hagyománytiszteletből vagy a vallás iránti hódolatból.

A patriarchátusról még ma sem lehet befejezett múltban írni, jelenünk a patriarchátus megalvadt történelme. Ezért is keresi az erőszak mai eszközeit, amelyekkel fenntartható a férfi felsőbbrendűség rendszere. De előbb még felmerül egy kérdés: honnan származik a férfiak nőkkel szembeni eredendő fölénye? Valóban az elsőség lenne a felsőség eredete? Mi tette lehetővé, hogy a férfiak erőszakos uralmat gyakoroljanak a nők felett?

A kis különbség és a nagy következmények
(avagy a „különbség a különbségen belül”)

Dramatizálják a különbséget, miközben az ellenkezőjéről van szó: az azonosságok fenyegetéséről.11

Miben különbözik a férfi a nőtől? Szinte mindig ilyen formában teszik fel a kérdést, amire legtöbbször kuncogás vagy elpirulás a válasz, mivel a legjelentősebb különbséget a nemi szervek jelentik, amelyeket ősidőktől fogva el kellett rejteni és tilos volt a nevükön nevezni, vagyis a férfi és a nő lényegi ismérvének a megmutatása és megnevezése tabu volt. Márpedig döntően ezen az egyetlen elpalástolt különbségen alapult és alapul mindmáig a férfi felsőbbrendűség rezsime és a női alárendeltség ehhez kapcsolódó rendszere. Itt kezdődik… no, nem a rejtély, hanem a misztifikáció.

A nemi különbségről szinte mindenkinek megvan a maga határozott, külön bejáratú véleménye, ami többnyire saját tapasztalaton alapul, illetve azon, amit józan, köznapi észnek szokás nevezni. Csakhogy ez a fajta laikus ismeret helyenként és koronként változó, ráadásul gyakran következetlen és ellentmondásos is. A médiumokban rendszeresen találkozunk a férfiak és nők közötti különbségekkel kapcsolatos véleményekkel és megállapításokkal tudományos kutatók és más szakértők részéről. Ezek az akadémikus nézetek sokszor egyoldalúak, és szinte minden esetben magukon viselik a nemi különbségekkel kapcsolatos uralkodó felfogások torzító bélyegét. A médiumok aztán még előszeretettel fel is fújják az ilyesmit. Raewyn Connell ausztrál szociológus nem véletlenül jutott arra a következtetésre, hogy még mindig az a leghelyesebb, ha a férfiak és nők közötti dinamikus és változó társadalmi viszonyokból indulunk ki.12 … … …

A nők feltartóztathatatlan
előretörése a mai világban

Sok ezer év után jelenleg szinte mindenütt a világon roskadozni látszik a férfiuralom Egyetemes Emberi Mintázata. Még az olyan társadalmakban is recseg-ropog a férfitársadalom épülete, amelyek a vallási fanatizmus permafrosztja alatt élnek, mint Szaúd-Arábia, Irán vagy El Salvador. Szaúd-Arábiában újabban még autót is vezethetnek a nők; nemsokára talán még moziba is járhatnak! Megannyi jele annak, hogy patriarchális korszak lassan a vége felé jár.

Megindult a férfifölény hanyatlása. Nem mintha egyszerre magukba szálltak volna a férfiak, jóllehet jelenleg azt látjuk, hogy száz és száz milliónak közülük valóban változik a gondolkodása – és sok tízmilliójuké a rossz irányba. Elsősorban még csak nem is a feminista nők morális nyomása és tiltakozó akciói vezettek ide, jóllehet kétségkívül ezek is hozzájárultak a változáshoz. Messze ható globális fejlemények összjátéka eredményezi, amelyek egymást erősítve forradalmi eredménnyel járnak: egyre több nő jár iskolába, akik egyre hosszabb időt töltenek tanulással, ezek a nők kevesebb gyereket szülnek, és azt is egyre később… Ezáltal nagyobb tudás birtokában vannak, és több idejük marad az otthonon kívüli tevékenységekre, például a fizetett foglalkozásra. Az iparosodásnak és a gépesítésnek köszönhetően ezekben a munkakörökben egyre kisebb jelentősége van a testi erőnek, és mind több szerep jut más képességeknek, mint például a belátás, az átlátás, az előrelátás – márpedig ezekben a nők is olyan jók, mint a férfiak, ha nem jobbak náluk.

De hadd kezdjem olyasmivel, amit saját tapasztalatból tudok. Amikor a negyvenes évek legvégén óvodába, majd később általános iskolába jártam, tanító nénik tanítottak, Jonker „néni” és Van Kampen „néni”. Az osztályunkban körülbelül ugyanannyi volt a fiú, mint a lány. Hollandiában már jó fél évszázada ez a helyzet. Lényegében ez volt az arány a líceumban is, ahová az ötvenes években jártam.71 Csak az egyetemen – időközben már a hatvanas éveket írtuk − voltak messze alulreprezentálva a diákok között a lányok, a professzori karban pedig jószerivel mutatóba is alig lehetett nőkkel találkozni.72 Tanársegéd lettem, és ritka kivételként két fiatal nő kollégám is volt. A tehetségesebb egyszer csak minden átmenet nélkül eltűnt. Eljegyezték, és abban az időben számára az egyetemi tanulás nyilván összeegyeztethetetlen volt a nőnek a házasságban betöltött szerepével – az akadémiai pálya pedig végképp. Ezt manapság, ötven évvel később, mi, nyugati országokban élők szinte már el sem tudjuk képzelni. A nyugati világon kívül nagyon sok országban még mindig ez a helyzet, már ha ezekben egy nő egyáltalán eljuthat odáig, hogy egyetemi tanársegéd lehessen. Fel voltam háborodva, és még most is felháborít, ha erre gondolok. Ambiciózus voltam (és vagyok), szerettem volna valamire vinni, de semmi dicsőség sincs abban, ha elöl végzek egy olyan futóversenyben, amelyen embertársaim fele kölönccel a lábán kénytelen részt venni.

A rákövetkező fél évszázadban alapvetően megváltoztak a viszonyok. Jó irányba. Amikor huszonöt évvel később a doktori iskola vezetője lettem, a kiírásokba nem voltunk hajlandók belerakni, hogy „egyformán jól megfelelt jelöltek esetén a női pályázók előnyt élveznek”. A társadalomtudományokban erre már nem is lett volna szükség. Legalább annyi nő jelentkezett, mint férfi, és közel egyenlő arányban nyertek felvételt – az eljárás során pedig az alkalmasság volt az egyetlen szempont. Manapság közel ugyanannyi nő és férfi szerez posztgraduális képesítést.73 Szinte az összes szakterületre igaz, hogy több nő, mint férfi szerez doktori címet, talán csak a műszaki tudományokat, a természettudományokat és a közgazdaságtudományt leszámítva. Nemcsak Hollandiában van így, hanem szinte az összes nyugati országban is, és igen sok, a nyugati világon kívüli országban hasonló a helyzet.

Jórészt észrevétlenül, és jószerivel az egész világon úgy ötven éve tart a női egyenjogúság diadalmenete, de egyáltalán nem mondhatnánk, hogy akadálytalanul. Nem kísérik látványos forradalmak, nemhogy a nemek közötti tragikus polgárháborúk. Az osztályharc és a faji küzdelem sokkal erőszakosabban zajlott, mint a nemek harca. A nők dicsőséges előretörése közelről, a mindennapokban inkább lassú és nehézkes botorkálás képét mutatja a női határozatlanság vagy a férfi előítéletesség süppedős mocsarában, folytonos nekiveselkedés a törvények és szokások meredek szikláinak, melyeket a férfi felsőbbrendűség évszázadai gördítettek az útjukba. Messzebbről nézve azonban már szívderítőbb a kép, középtávra, az elmúlt fél évszázadra vagy még távolabbra visszatekintve kitűnik, hogy a nők mindennek ellenére folytatják győzelmi menetelésüket. Előretörésüket immár lehetetlen megállítani.74

Nyugaton, főleg Északnyugat-Európában és az Egyesült Államokban már évszázadok óta kevésbé egyenlőtlenek a nemek közötti viszonyok, mint a világ más részein. A Nyugaton kívüli világban igazán csak a múlt század hatvanas éveiben indult meg a változás. Ebben okok egész szövedéke hatott közre. Azonban nem mind egyszerre érvényesült. Sok minden az oktatás kiterjesztésének a következménye lett. A fiúké volt az elsőség, de az idő múlásával a lányok is egyre nagyobb számban jártak iskolába.

Hosszú menetelés az iskolákon át

Ezt nevezem én a Lányok Új Rendjének. Most először fordul elő – és ezt most úgy értsék, ahogy mondom: először –, hogy a húszas éveikben járó fiatal nők többre vitték, magasabban iskolázottak, nagyobb vagyonnal rendelkeznek és tagadhatatlanul ambiciózusabbak férfi társaiknál […]. A férfiak immár velük egyenlőkkel, sőt társadalmilag sok szempontból magasabban állókkal találják szembe magukat. Hogyan mehetett végbe ekkora fordulat alig fél évszázad leforgása alatt, ami az emberi kultúra történetében mindössze néhány „percnyi” idő ?75

A férfiak, illetve a nők felemelkedésének esélyeit napjaink társadalmában nagyrészt a végzettségük határozza meg. Ezáltal az oktatás lett a nemek közötti viszony átalakulásának motorja. Északnyugat-Európában és az Egyesült Államokban már a 19. század elején „oskolába” járt a gyerekek zöme – Hollandia sem volt kivétel. A 19. század vége felé Nyugaton a hatodik és tizenkettedik életéve között jóformán minden gyerek iskolába járt, a lányok ugyanúgy, mint a fiúk.76

Az oktatás második szintjén, a felső tagozaton, illetve a középfokú intézményekben valamivel később nyílt meg a tanulás lehetősége a gyerekek többsége előtt, de jórészt itt is hasonlóképpen zajlott a folyamat. A lányok kezdetben a felső tagozaton is hátrányban voltak, ám 1990-re lényegében ledolgozták a lemaradásukat.77 Míg alapfokon minden iskolás nagyrészt ugyanazt tanulta, addig a felsőben már elváltak az utak. A legtöbb európai országban még ma is egyértelmű különbség van a szakmunkás, a fehér galléros munkavállalói (vagyis adminisztratív vagy irodai munkára) vagy technikusi pályára, illetve az egyetemi tanulmányokra felkészítő képzések között… Éles választóvonal rajzolódik ki a középiskola különböző formáit elvégezni képes rétegek között. Az oktatás befagyasztja az osztálykülönbségeket. Ez még ma is igaz: „klas volgt klasse” (szabad fordításban: senki sem ugorhat osztályt)… … …

A dzsihádisták és jobboldali
szélsőségesek háborúja
a nők ellen

De hideg időkben mi elemezzük őket, forró időkben pedig ők uralkodnak mirajtunk.128

Ennek az évezrednek az első éveiben egymástól függetlenül két szerző is döbbenetes politikai értekezést publikált, melyben nyilvános tömeggyilkosságra hívott fel a világforradalom szolgálatában. Az egyik minden második mondatával Allahhoz fohászkodott („áldott a Te neved, s magasságos a Hatalmad”) és az Ő prófétájához, Mohamedhez („béke legyen vele”). Annyi hitetlen, félig hívő és más vallású halálát kívánta, amennyi csak lehetséges. A másikuk legalább ilyen vakbuzgó volt, de aligha vallásos. Mindazonáltal meg akarta védeni a kereszténységet, sohasem lehet tudni alapon. Az egyikükről nem tudjuk, hogy tapad-e vér a kezéhez, vagy csak másokat uszított arra, igen hatékonyan, hogy emberek tízezreit mészárolják le. A másikról ismeretes, hogy maga végezte el a véres munkát. Egyetlen napon önkezével oltotta ki hetvenhét ember életét.

Az elsőt alighanem csak kevesen ismerik a nyugati világban: ő Abu Bakr Nadzsi, az Al-Kaida és az Iszlám Állam (ISIS) gyilkos akcióinak szellemi inspirátora.129 Feltételezhetően ő a szerzője a The management of savagery című kézikönyvnek, amit A barbárság uralma címmel fordíthatnánk.130 A könyv 2004-ben került fel az internetre, és azóta a fanatikusok sokat forgatott háborús bibliája, akik engedelmeskednek a dzsihádra, a szent háborúra, a hit védelmére indított erőszakos harcra való felszólításnak, és jelentkeznek először az Al-Kaidánál, később pedig az ISIS-nél vagy számos társult szervezetének egyikénél. Ha minden igaz, Nadzsi 2008-ban életét vesztette Észak-Vazirisztánban egy amerikai bombázás során.

A tömeggyilkos Anders Breivik volt, akinek rövid időre az egész világ megismerte a nevét, mára azonban a jobboldali szélsőséges körökön kívül nem sokan emlékeznek rá. Breivik 2006-ban kezdte el írni a maga értekezését. 2010-ben kiáltványt tett közzé az interneten 2083. A European Declaration of Independence címmel. 2011. július 22-én szavait tettre váltotta, előbb Oslóban pokolgépet robbantott, majd áthajózott Utoja szigetére, ahol válogatás nélkül kezdte agyonlőni a Munkáspárt ifjúsági szervezetének táborozóit, igazi mészárlást rendezve közöttük.131 Értekezése csak a gyilkos akció és az azt követő per révén vált ismertté. Időközben Breivik sok ezer világi szélsőséges bálványa lett az internet tanúsága szerint, és egy tucatnyi „csináld magad” terrorista példaképe. Breivik 2012-ben kezdte meg huszonegy éves börtönbüntetésének letöltését – ez a legtöbb, amit a norvég jog szerint ki lehet szabni. Amit azonban kivételesen, újabb bűncselekmények elkövetésének kockázata esetén meg lehet hosszabbítani.

Ha a politikai üzenetét nézzük, a két értekezés egymás ellentéte vagy inkább egymás tükörképe. Abu Bakr Nadzsi az iszlám világot még ma is irányító „keresztesek”, vagyis a nyugati hatalmak, és a mai arab világban a hatalmat birtokló, félig hívő fiatalok, a nyugatiak ügynökei elleni harcra hív fel.

A barbárság uralmában Abu Bakr Nadzsi megmutatja az önálló iszlám állam létrehozásához vezető utat. Nyugaton végrehajtott, illetve az arab országokban kirobbantott merényletekkel kell belerángatni a nyugati hatalmakat, élükön az Egyesült Államokkal egy konfliktusba, ki kell provokálni, hogy törjenek be az arab területekre, ami kétségkívül kaotikus állapotokat eredményez majd. A dzsihádistáknak ki kell használniuk a felfordulást, a számos közel-keleti országban már most is uralkodó káoszt, ami egyre inkább elharapódzik majd. Akkor eljön az ideje, hogy szilárd eltökéltséggel és könyörtelen terrorral elűzzék a nyugati betolakodókat. Ennek során annyira meg kell félemlíteni a helyi lakosságot, hogy eszébe se jusson ellenállást tanúsítani. Ahol a káosz és az erőszak az úr, ott a lakosság sóvárogni fog az erős kéz politikája, egy olyan vezetés után, amely kemény eszközökkel fenntartja a rendet, és helyreállítja az állami intézményrendszert. A brutalitást csakis brutális eszközökkel lehet megfékezni. Új rendet hoznak létre, bevezetik a saríát mint az egyetlen és legfőbb törvényt. Szisztematikusan átnevelik a teljes lakosságot, kétlábú gyilkológépekké gyúrják át a tiszta iszlám nevében.

„The policy of violence must also be followed such that if the demands are not met, the hostages should be liquidated in a terrifying manner, which will send fear into the hearts of the enemy and his supporters.”132 Vagyis az ISIS hóhérai által a média teljes nyilvánossága előtt végrehajtott gyalázatos és színpadias kivégzések a megfélemlítés és terror jól átgondolt irányvonalába illeszkednek.

A harc végső célja egy egész világra kiterjedő kalifátus megalapítása, amely az összes hívő muszlimot egy közösségben egyesíti majd, az ummában, egyetlen átfogó, a saría megingathatatlan alapelvei szerint berendezett szigorú iszlám állam (daes) irányítása alatt.

Anders Breivik a nyugati kormányok erőszakos megdöntésére szólít fel. Ezek maguk is hozzájárulnak a keresztény európai kultúra lerombolásához azzal, hogy muszlim bevándorlókat engednek be az országaikba, mi több, azok érdekeit egyenesen a lakosság érdekei fölé helyezik. Vagyis Breivik „a lopakodó iszlám” ellen hirdet harcot. Ezt a bevándorlóknak kedvező politikát fű alatt csak tovább segítik a kulturális marxisták, akik ezzel belülről kívánják bomlasztani a kapitalista Nyugatot. Miután a marxista osztályharc sehol sem vezetett sikerre, a marxisták most a nyugati civilizáció kulturális és morális aláásásán ügyködnek.

Anders Breivik felfogásában minden a kultúra körül forog: „It’s all culture… Absolutely everything is culture.”133 Az Északi Nép lényegét az északi kultúra adja. Ezt a kultúrát az őseink hagyták ránk. Csak azok lesznek képesek a magukévá tenni, akik északi felmenőkkel rendelkeznek, másoknak idegen marad. Ezzel a gyakran alkalmazott logikai csavarral érvelésében összemossa a tanult kultúrát és az öröklött fajt – ami rendre egy fajelmélet elkendőzésére szolgál. A kulturális marxisták – Breivik a norvég szociáldemokratákat is közéjük számítja – megértették ezt. Ezért folytatnak „kultúrharcot”, amely arra szolgál, hogy az idegen elemek átvételével megfertőzzék a Norvég Nép tisztaságát. Legfélelmetesebb fegyverük ebben a harcban a feminizmus, ami a kulturális marxisták találmánya! A feminizmust használják fel arra, hogy felbomlasszák az egészséges nyugati családot, a férfiakat férfiatlanná tegyék, és ellenük hangolják a nőket. Ezáltal mindinkább meggyöngül a Nép, és könnyű prédájává válik az egyre előrébb nyomuló iszlámnak. A Norvég Nép fenyegető pusztulásának szent ügye Breivik szemében teljességgel igazol egy olyasfajta terrorcselekményt, mint amit elkövetett, sőt elkerülhetetlenül szükségesnek mutatja azt. Igen, ő meghozta az áldozatot a jó ügyért. Követőit fegyveres harcra szólítja fel, amelyben minden eszköz megengedhető. Ebből a szempontból a dzsihádista terroristákat tekintette példaképeinek.

Anders Breivik egy követ fúj Abu Bakr Nadzsival: az emberiség könyörtelen élet-halál harcot folytat, amelyben az iszlám a keresztény európai hagyományokkal csap össze. Közös az is, hogy mindketten a múltba tekintenek vissza, egy mitikus korba, amikor minden jobb volt. Ezeknek a boldogabb időknek a mielőbbi visszatérését kívánják bármi áron, az se baj, ha ezért tabula rasát kell teremteni. Abu Bakr Nadzsi és dzsihádista hívei erőszakkal igaz hitre akarják téríteni az összes hitetlent, vagy ha nem, akkor kiűzni őket az iszlám világból, de a legjobb lenne egymás után szépen lefejezni mindet. Anders Breivik a maga részéről az iszlám származású hívőket akarja kitakarítani az európai-keresztény világból, kerül, amibe kerül.

Addig nem nyugszanak, míg két külön, az idegen szenny bélyegétől egyként megszabadult félgömbre nem sikerül felosztani a földgolyót. Ezért még sok vér fog elfolyni a harcban. Sok millió embert kell majd visszatoloncolni oda, ahonnan az elődei származtak. Aki ellenáll, meghal. Míg csak a föld mindkét felén helyre nem áll a nép tisztasága, a vallás tisztasága.

És azután? Azután kész lesz a világ. Ha mindez megvalósult, akkor egymás mellett élhet – el élhet egymás mellett – a két világfél fegyveres békében. A két tábor gyanakodva méregeti, kémleli és démonizálja egymást. Időről időre szórványos összetűzések törnek ki, melyek néha igazi háborúvá fajulnak. Ez dagasztja a férfi büszkeségét, lohasztja a női önérzetet, és egy pillanatra sem engedi lankadni az urak és parancsolók éberségét.

Vagyis az Abu Bakr Nadzsi iskolájához tartozó szélsőséges iszlamisták és a Breivik-féle világi szélsőségesek végül is jól megvannak egymással. Mi több, az egyik törekvései már most is a másik céljait szolgálják. Minden egyes Amerikában vagy Európában elkövetett dzsihádista merénylet csak tovább erősíti a nyugatiak soraiban a muszlimok iránti gyűlöletet. Minden egyes olyan inzultus, mely az iszlámot és a Nyugaton élő muszlimokat éri a jobboldali szélsőségesek részéről, csak tovább táplálja az iszlám körök fanatizmusát. Ősellenségekként a legjobb szövetségesek.134 Ezt tudják és ki is használják.

Első pillantásra egyikük sem foglalkozik női dolgokkal; sokkal magasztosabb ügyek járnak a fejükben. Breivik az Északi Népet akarja megőrizni és eredeti tisztaságában helyreállítani. Abu Bakr Nadzsi egy új, a saría szellemében berendezkedő világkalifátus alapítását sürgeti. Ezek mellett természetesen számba se jöhetnek az olyan piszlicsáré dolgok, mint a nők tanulása vagy a fogamzásgátlás. Mélyebb szinten, amiről a legszívesebben hallgatnak, nagyon is egységes álláspontot képviselnek a világi szélsőségesek és a dzsihádisták. Vállvetve ugyanazon a fronton harcolnak. Mind a két oldal a nők térnyerése ellen harcol, azért küzd, hogy a nőket visszakényszerítse alávetett helyzetükbe. Lényegét tekintve mindkét oldal – a „nép”, illetve az „umma” fogalma köré rendeződő – jelszavai elsősorban a férfi felsőbbrendűség helyreállítását célozzák.

Breivik ha röviden is, de megemlékezik a nőkről, Nadzsi még csak meg sem említi őket. Erre nincs is semmi szükség. Breivik szükségét érzi, hogy röviden kifejtse norvég honfitársainak, mi a véleménye a női emancipációról, álláspontja ugyanis Norvégiában némileg szokatlannak számít. Nadzsinak semmit sem kell mondania azon kívül, hogy „saría!”. A saría az iszlám erkölcsi, morális vezérelve, kiterjed a mindennapi élet valamennyi területére, a jogra, az egészségre és a tisztálkodási szokásokra, a tulajdonra és a viselkedési szabályokra is. A dzsihádisták értelmezésében viszont afféle törvénykönyv, melyet közvetlenül alkalmaznak a 20. századi életre; amivel kapcsolatban nincs helye gondolkodásnak, megvitatásnak vagy írásmagyarázatnak. A saríában szó szerint leírva találjuk, hogy mit szabad és mit nem, és hogy mikor mi a teendő. A dzsihádisták mindig a legkeményebb, a legszigorúbb értelmezést választják, amiről azt gondolják, hogy már a 7. században is a szerint jártak el. Ez pedig nem sok jót ígér a nők számára ma sem.

A 20. században igencsak megszokott dolog volt a destruktív pamfletekben megjelenő erőszak Lenin Állam és forradalom című munkájától Hitler még annál is sokkal kártékonyabb és gonoszabb Mein Kampfjáig és Mao Ce-tungnak a legszélsőségesebb forradalmi erőszakra bujtogató életművéig. A 21. század első éveiben megint széles körben hallani olyan hangokat, amelyek a „nép” vagy az umma magasztos ideáljának nevében gyilkolásra szólítanak fel. Ezeket ezúttal rendre a női emancipációval szembeni idegenkedés dübörgő alsó szólama kíséri. A világi szélsőségesek és a dzsihádisták szó szerint „reakciósok”, és hasonlóan a zsidó, a hindu vagy a keresztény fundamentalistákhoz, mozgalmuk nagyrészt a nők mindinkább kiszélesedő emancipációjára adott válasz. Reakciósok abban az értelemben is, hogy nem találnak ki semmi újat. Folyvást az ősrégi érvekhez nyúlnak vissza, hogy mentsék a menthetetlent, igazolják az áthagyományozódott szokásokat és intézményeket. A patriarchátus élcsapatai a történelem utóvédjében harcolnak.

Fanatizálás

A reménytelen megaláztatás kétségbeesésbe kerget és emésztő bosszúvágyat ébreszt, mely könnyen pusztítási vágyba csaphat át.135

Az Egyesült Államokban lezajlott nagy vietnámi háború ellenes tüntetések, az 1968-as párizsi diáklázadás és a Maagdenhuis egy évvel későbbi elfoglalása idején7 szinte egyik pillanatról a másikra radikalizálódtak a fiatalok, főként a diákok. Bármilyen szabadosak voltak is az erkölcseik, ezeket a fiatalokat mégis valamiféle puritanizmus kerítette hatalmába. Nem mintha őrizkedtek volna a szextől és a drogoktól, viszont elutasították az erőszak minden formáját, a háborút, a kizsákmányolást és a kirekesztést, a militarizmust, a kapitalizmust és a rasszizmust. Tanáraik és az eseményeket otthonról nyomon követő szüleik részben egyetértettek a követeléseikkel, de ezzel részükről ki is merült a dolog, élték a maguk szolid polgári életét. Vagyis nem nagyon tudtak mit mondani, az igazság a lázadó fiatalok oldalán volt. A szüleik csak arra voltak képesek, hogy lagymatagon azt motyogják, mindennek két oldala van, és hogy hiába, az élet csupa kompromisszum. A lázadó ifjak balról előzték be a szüleiket. Makacsabban ragaszkodtak az elveikhez, határozottabb irányvonalat követtek, mint a sok lavírozó és kétfelé kacsintó negyvenes-ötvenes. Holier than thou, azok voltak, szenteskedők.

Nagyjából-egészében ugyanez a minta ismerhető fel a muszlim fiatalok és egyébként számos, az iszlámba betért holland társuk radikalizálódásában. Nemde régebben el-elszívtak egy jointot, és nikotinfüggők voltak, rendszeresen megittak egy pohár sört, időről időre még valami töményet is, együtt lógtak keresztény lányokkal és holland ribikkel, csavarogtak az utcákon, néha elloptak egy biciklit, vagy nem tudtak ellenállni egy nyitva hagyott válltáska csábításának, ültek néhány hónapot, teljesen elhagyták a napi ötszöri imát, és már nem jártak el a mecsetbe, kimaradtak az iskolából, és munkát sem találtak, talán nem is kerestek, homályos okokból segélyre voltak jogosultak, és drogdílerként vagy férfiprostituáltként még kerestek némi mellékest…

„Elismerem, ez mind igaz, de ez akkor volt.” Most pedig mintha kicserélték volna, egészen újjászületett, teljesen más ember, új ember lett belőle: kiváló tankövető, feddhetetlen és az előírásokat szigorúan betartó muszlim a legtisztább fajtából. „Most rajtatok a sor, szülők és nevelők, rajta, ismerjétek el, hogy ti meg mindig gyenge hitűek és langyosak voltatok, hogy úgy forgattátok a tanítás szavait, ahogy nektek kényelmes, és megalkudtatok a gyakorlatban, hogy néha bizony ti is felhajtottatok egy pohárkával, hagytátok, hogy holland ismerőseitek belétek tukmáljanak egy frikandelt, még mindig nem voltatok a zarándoklaton, fedetlenül hagyjátok a lányotok fürtjeit… Mármost ki él valóban a tanítás szerint, és ülteti át azt ténylegesen nap mint nap a gyakorlatba? A tékozló fiú, aki előttetek áll! Úgy bizony, immár nem baseballsapkában, vagányan hátrafelé mutató silttel, hanem fehér horgolt imasapkában; immár nem borostás kinézettel, hanem lenszínű szakállal; nem farmerben és kapucnis pólóban, hanem hosszú köpenyben; nem edzőcipőben, hanem papucsban. A ti fiatok, a ti húsotokból és véretekből, a rossz életű fiú, aki most az erény mintaképe.” A züllött életvitele miatti szégyenkezés átcsapott benne az erkölcsi felsőbbrendűség érzésébe. Ezt egyetlen tucatmuszlim sem tudja utána csinálni. Sikerült jobbról beelőznie apát, anyát és az iskolai tanárokat. Győzelem! A radikalizálódás jutalma… … …

Jegyzetek

Végjegyzetek

1 A fogalom meghatározásához lásd Malise Ruthven, Fundamentalism. The Search for Meaning. Oxford, Oxford University Press, 2004, pp. 52–73.

2 Marja Pruis in: De Groene, 24. szám, 2018. június 13.

3 A kultúrák összeütközése és a nemek harca. WRR/Forum-előadás, 2005. szeptember 29. Forum, Utrecht, 2006.

4 Valerie M. Hudson et al., Sex and World Peace. New York, NY: Columbia University Press, 2012, p. 4.

5 Mary Beard, Vrouwen en Macht. Een manifest. Amsterdam: Atheneum-Polak & Van Gennep, 2018. A patriarchátus szükségszerűségét tárgyalja a klasszikus ókorban; Howard Bloch, Medieval Misogyny and the Invention of Western Romantic Love. Chicago, IL: University of Chicago Press, 1991. Marianna G. Muravyeva és Raisa Maria Toivo (eds), Gender in Late Medieval and Early Modern Europe. New York – London: Routledge, 2013.

6 Jan Romein, Aera van Europa. De Europese geschiedenis als afwijking van het algemeen menselijk patroon. Leiden: Brill, 1954. Romein az Egyetemes Emberi Mintázat fogalmának bevezetésével a nemzeti és az eurocentrikus történetírás meghaladására törekedett. Lásd Jo Tollebeek, ‘Romein’s Algemeen Menselijk Patroon’, De Uil van Minerva, 3, 1986–87, pp. 129–144. A Romein-féle Egyetemes Emberi Mintázat antropológiai szemléletű bírálatához lásd André Köbben, Het a.m.p. en de Volkenkundige. Amsterdam: ’t Kofschip, 1957.

7 Hollandiával kapcsolatban lásd például Riet Schenkeveld – Van der Dussen (red.), Met en Zonder Lauwerkrans. Schrijvende vrouwen uit de vroegmoderne tijd 1550 – 1850: van Anna Bijns tot Elise van Calcar. Amsterdam University Press, 1997; illetve Electa Arenal en Stacey Schlau, Untold Sisters. Hispanic Nuns in Their Own Words. Albuquerque: University of New Mexico Press, 1989.

8 Lásd Global and Regional Estimates of Violence Against Women. Prevalence and Health Effects of Intimate Partner Violence and Non-partner Sexual Violence. Geneva: WHO, 2013, p. 2.

9 Violence Against Women. An eu-wide Survey. Vienna: EU Fundamental Rights Agency (FRA), 2014.

10 Lásd National Intimate Partner and Sexual Violence Survey. Summary Report. Atlanta, GA: Centers for Disease Control and Prevention, 2010, p. 44.

11 Russell Jacoby, Bloodlust. On the Roots of Violence from Cain and Abel to the Present. New York, NY: Free Press, 2011, p. 128.

12 R. W. Connell, Masculinities. Cambridge, VK: Polity Press, 2005, p. 44.

71 1954-ben a középfokú tanulmányokat folytatók kissé kevesebb mint 55%-a volt fiú és bő 45%-a lány. A líceumra vonatkozólag nem rendelkezünk adatokkal – minden valószínűség szerint arányaiban valamivel több lány járt líceumba. CBS, Statline (opendata. cbs.nl; tanulók, oktatási forma, 1900-tól kezdődően; utolsó felkeresés: 2018. 12. 17.).

72 1959-ben az egyetemre beiratkozottak 82%-a fiú volt (ibidem).

73 Rathenau Instituut (Rathenau.nl, tudomány számokban, a doktoráltak számának alakulása, utolsó felkeresés: 2018. 12. 16.)

74 Néhány kiváló honlap számokkal is szolgál a nők világszerte zajló emancipációjával kapcsolatban: hdr.undp.org ‘Human Development Report’ (évente megújuló adatok); en.unesco.org o.a. ‘Global Education Monitoring Report’ évente megújuló adatok); weforum.org ‘World Economic Forum Global Gender Gap Report’ (évente megújuló adatok); gapminder.org, vonaldiagramos statisztikák, ourworldindata.org, aktuális kérdésekre vonatkozó adatok nagyobb időtávlatban; womanstats.org átfogó dokumentációval szolgál minden olyan kérdésben, mely a nőkkel és a női emancipációval kapcsolatos; arrow.org.my női jogok, főként Ázsiában.

75 Kay S. Hymowitz, Manning Up. How the Rise of Women Has Turned Men Into Boys. Basic Books, 2011, p. 58.

76 Aaron Benavot and Phyllis Riddle, ‘The expansion of primary education, 1870–1940: trends and issues’, Sociology of Education 1, 1988. július, pp. 191–210.

77 Robert J. Barro and Jong Wha Lee, ‘A new data set of educational attainment in the world, 1950–2010’, Journal of Development Economics, 104.C, 2013, pp. 184–198.

128 Günter Hole, ‘Fundamentalism, Dogmatism, Fanaticism’, in: Hans Küng and Jürgen Moltmann (eds), Fundamentalism as an Ecumenical Challenge. London: SCM Press, Concilium, 1992.3, pp. 23–35, p. 28.

129 Wikipedia: Mohammed Hasan Khalil al-Hakim, alias Abu Jihad al-Masri, alias Abu Bakr Naji.

130 Abu Bakr Naji, The Management of Savagery. The Most Critical Stage Through Which the Umma Will Pass, megjelentetve az azelin.files.wp.com-on (utolsó felkeresés: 2019. 01. 01.).

131 Lásd Åsne Seierstad, One of Us. The Story of a Massacre in Norway – and Its Aftermath. New York, NY: Farrar, Straus and Giroux (2013), 2015.

132 Naji, op. cit, p. 33.

133 Breivik a büntetőügyében folytatott egyik kihallgatásán. Seierstadt, p. 448.

134 Lásd B. Klandermans és J. van Stekelenburg, Bedreigde Identiteiten. De wisselwerking tussen anti-islambeweging en de radicale islam. Amsterdam: Vrije Universiteit FSW, 2017.

135 Dominique Moïsi, Geopolitiek van emoties. Hoe culturen van angst, vernedering en hoop de wereld veranderen. Amsterdam: Nieuw Amsterdam, 2017, p. 104.

Lábjegyzetek

1 A szerző sokszor használja a maga gyártotta „in het Buitenwesten” kifejezést. Ezt többnyire „a Nyugaton kívüli világnak” fordítottam, szemben a hagyományos „a nyugati világon kívül” fordulattal, amelyet szintén használ – kicsit esetlegesen váltogatva a kettőt. De Swaannak ez a szövege olyan, mint egy jegyzet; futólagosan, lazán, néha egyenesen pongyolán fogalmaz. Az egész hangneme azt a helyzetet idézi, amikor – kézikönyv vagy tankönyv híján – a professzor tollba mondja a hallgatóságának, amit összeolvasott és szintetizált. Másrészt talán ellenbeszédnek is szánhatta ezt a szöveget, a jobboldali internetoldalakon folyó társalgások alternatívájaként. Kicsit alakítanom kellett a nyelvezetén, hogy személyes indulatoktól fűtött, érdekes könyve nyomtatott szövegként megjelenhessen magyarul – a ford.

7 Az idők során az eredetileg árvaháznak szánt épület többféle funkciót is ellátott; a világháború után az egyetem vette meg. 1969-ben tiltakozásul elfoglalták a diákok, akik több beleszólást követeltek az egyetem irányításába – a ford.

Typotex Kiadó
www.typotex.hu

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 4931 78 2

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0