AMTAK E-KÖNYVEK

Herczeg Ferenc

Simon Zsuzsa

REGÉNY

ISBN 978-615-6798-10-7

AMTAK Bt, 2024

Orlay Sándor délután táviratot kapott kerületéből: a pótválasztáson megbukott.

Napok óta tudhatta, hogy így lesz, rossz sejtelme vissza is tartotta attól, hogy személyesen lemenjen a kerületbe, de azért az utolsó pillanatig bízott a könnyelmű emberek gondviselésében, a véletlenben.

Az éjszaka megint különös álma volt. Azt álmodta, hogy ágyában fekszik és látja a sárga fényt, amelyet az ablaka alatti gázlámpa rajzol a sötét hálószoba mennyezetére. Unottan, a tétlenségtől fáradt tagokkal fekszik, hideg, sötét szomorúsággal a szívében. Agyában pedig lassan és akadozva forogtak a kelletlen gondolatok, mint egy rossz gép fogaskerekei. Valahol nagyon messze, a földalatti kamrában, keskenyarcu fiatal asszony pihen a koporsójában, unottan és szomorúan, mint ő, a hosszú pihenéstől megtört tagokkal, sötét gondolatokkal gyötörve meghalt szegény agyát. A felesége, akit öt esztendővel ezelőtt temetett el. A koporsója áttetsző, mint az üveg, az alakja - a nagy távolság miatt - csak akkorának látszik, mint egy gyermekarc; de Orlay a kriptában derengő fehér fény mellett tisztán látja az asszony arcán a nyugtalan tépelődést. Egyikük sem szól, de mindegyikük érzi, hogy a másik megérti a gondolatát.

Az asszony azt mondja magában: - Megint kölcsön, ujabb bankkölcsön... Mikor gondolsz már a törlesztésre? Te nem gondolsz semmivel, csak költöd a pénzt, választásra és kártyára... A gyerekkel sem gondolsz, és Liza néni sem törődik vele... Én nem tehetem, mert meghaltam... Pedig az ispán is meglop!

Orlay csitítgatni próbálja az asszonyt.

- Majd másképp lesz ezután. Hazamegyek és rendbe szedem a gazdaságot... Az ispánt elcsapom, a gyerekre is lesz gondom... Aztán szép követ állítok a sírodra és nem politizálok többet...

Az asszony búsan szól: - Jó volna, ha megtenned, de te csak ígéred és nem teszed meg...

Évekkel ezelőtt is ilyen csendesen feleselgettek ők egymással, éjjel, a hálószobában. Akkoriban új ruhát igért az asszonynak. Amióta az asszony meghalt. Orlay megszokhatta már ezeket az álmokat, amelyek éjszakáról-éjszakára ismétlődtek és amelyben a saját nyárspolgárias lelkiismerete feleselgetett vérének nagyúri könnyelműségével.

Az asszony ezúttal is csak azt mondta, amit ő különben is tudott: ezt az életmódot nem folytathatja tovább. Ezt a nagyuras, léha életmódot, amely az özvegységével kezdődött és amelyhez a mandátum szolgáltatta neki a kellemes ürügyet. Régóta szakított volna ő ezzel az életmóddal, ha a lelki tunyaság, amelyet a klub finom szivarfüstjével szívott magába, meg nem zsibbasztja akaraterejét. A bukás kellett neki, hogy akarattal győzze.

Másnap elszántan mondta a pártja klubjában, ahol sajnálkoztak rajta és biztatták:

- Jóllaktam a politikával. Megyek haza parasztnak.

Sajnálták. A politikában ugyan nem vették nagyon komolyan, de annál komolyabban vették a társaságban. Amennyire Budapesten komolyan vesznek egy harminckét esztendős özvegyembert, aki képviselő, a saját fogatán jár és ősszel vadászni megy a birtokára.

Egypár nap múlva haza is utazott Köllővárra.

Mikor a bricska, amely hajnalban eléje jött a gőzhajóállomásra, a mezőváros vámsorompója elé ért, Orlay maga előtt látta az apai telkét. A vakolatait hullató kertfalat, a végtelen hosszú pajtát és a régi házat. A kert rokkant akácfái közt most is hangos országgyűlést tartottak a verebek, a ház ablakai alatt elhúzódó árok most is tele volt cseréppel és szalmával. A kapu hídjáról mélyen le lehetett látni az íves főutcába, egészen a plébániáig, ahol most éppen a tehéncsorda baktatott. A szőlőhegy mögül fölbukkanó nap megaranyozta a tehénszarvak fölött gomolygó porfelhőt.

Az Orlay ház, még ha nem lett volna is annyira elhanyagolt állapotban, kellemetlen, szinte gonoszarcu ház volt. A pozsonyi pallér, aki nyolcvan esztendővel azelőtt fölépítette, öntudatlanul befalazta a téglák közé a saját jellemét. Nagyképü, önző emberke lehetett a német, talán gonosz is, de mindenesetre korlátolt, önzését és ostobaságát hirdették a sivár falak, az egymástól távol eső, aránytalanul kicsi ablakokkal, - ravaszságát a két kerek, leselkedő vakablak az óriási kapuboltozat fölött.

Az egybegyült háznép a tornác alatt várta gazdáját. Orlay először is a béresgazdával végzett.

- Ezután nem úgy lesz, mint eddig volt. Magam leszek az ispán és ha egy zabszem elvész a kezetek alatt, kinyúzom a bőrötökből. Mert tolvajok vagytok valamennyien. Kend nem tolvaj, János gazda, kend csak szamár...

Becsapta maga után az ajtót és öltözködésnek látott, közbe idegesen járt-kelt a házban. A nappali szobában megállt és sorra nézte a falon függő három képet. Az a tüskés bajuszu, mérges magyar volt az apja, az az ijedtarcu asszonyság meg az édesanyja. Az öreg negyvennyolcas most is olyan mérgesen nézett ki a rámából, mint akkor, amikor arról értesült, hogy a fia kamarási címért akar folyamodni. A mama pedig most is szerénykedett, mintha azt akarná mondani: Ugyan, hát érdemes az én ráncos arcomat aranyrámába foglalni!

Az édesszájú asszony volt Orlay felesége. Szőke fején szalagos pásztorkalapot viselt, fehér kezében virágot tartott. A kép csinos volt, szelid és banális, mint valami szépirodalmi lap műmelléklete. Valamikor nagy háborúság folyt az öregek közt a fiatal asszony miatt.

Az öreg úrnak az volt a rögeszméje, hogy a fia mátkáját az apja válogatja és mikor Sándor egyszer tudtára adta, hogy megkérte a csődbejutott saághi Kovácsék Rizáját, dühbe jött és valami kitagadási tragédia félét rendezett. Most már az öregek is, a fiatal asszonyka is, akiknek pedig valaha szűk volt ez az éktelen nagy ház, szép egyetértésben aludtak egymás mellett a családi kriptában. Orlay meg elnézte a felesége képét és elgondolta, hogy mindez elmúlhatott, elenyészhetett és nem hagyott maga után semmit.

Semmit? Az ajtón valaki kaparászott, aztán négy arasszal a padló fölött egy gyermekfej tolta be magát a résen. A fiú volt; valaki kívülről betuszkolta. Korához képest nagyon kicsinek és nagyon komolynak látszott. Aránytalan nagy feje volt, csak a szeme meg az ajka metszése vallott az édesanyjára. A keze sebhelyes volt és piszkos. Közömbös, komoly arccal tipegett a szobába.

- Bandi, hát nem tudod, ki vagyok én?

- Apa, - mondta a gyerek halkan.

Eszébe jutott, amit Liza néni mondott neki, hogy apának kezet kell csókolni. Orlay a térdére emelte a gyereket és megijedt, hogy milyen rettenetesen könnyü.

- Hol van Liza néni?

- Fésülködik, - mondta a fiú kurtán. - Óh igen, - Liza néni mindig fésülködött, bár mindig kócos volt. Ha éppen nem fésülködött, akkor szappant főzött. Ezzel a sajátfőztü szappannal mosta meg minden szombaton este a gyerek nyakát. Ennyiből állott anyai gondossága, no meg abból, hogy hébe-korba megfenyegette a gyereket a fekete emberrel, aki a tanyai kútban lakik és alkalomadtán el fogja vinni Bandit.

Orlay azon vette észre magát, hogy nem tud mit kezdeni a gyerekkel, a gyerek pedig megérezhette, hogy terhére van az apjának, mert nesz nélkül kiosont megint a szobából. Orlay lement a kertbe.

Jó ideig elgondolkozva tévelygett a gazos utakon. A buja fű közt kályhacsövek és kiszakadt kosarak hevertek: a posványos gödrök fölött, melyek a hajdani virágágyak helyét jelölték, dongók zümmögtek. A nagy akácfasorban most halálos csönd volt. A verebek már kivonultak a szérüs kertek felé. Ez a fasor ijesztően üres és sötét volt. A fasor végén kis kerti ház állott, amelynek falait a boldogult fiatal asszony egykor divatképekkel ragasztotta tele. A képek, melyek ósdiruhás, hosszúnyaku hölgyeket ábrázoltak, most elsárgult rongyokban kivánkoztak le a korhadt deszkafalakról. Az egész bódé olyan szomorú és bosszantó volt, mint valami beteg jószág. Az ember szerette volna elpusztítani a föld színéről.

Orlay leült és átengedte magát annak a sötét apátiának, amely lassankint ránehezedett a lelkére.

Ellentállás nélkül engedi át magát, az akaratereje és életkedve pedig olvadozni kezd. A jövő kétségbeejtő szürkén fekszik előtte, mint egy esős őszi nap. Mit adhatott neki a jövő? Türhetetlen hosszú napokat, melyeket a lélekölő munka taposó malmában tölt el és amelyeket megkeserítenek a múlt emlékei. Egyszerre, életében először, rávetette magát a kérdés, mint éhes fenevad: Mire való a te életed? Gondolkozni próbál, - semmi! Nem tud elképzelni semmit, ami kívánatossá tehetné az életét. Nincsenek is vágyai. Még a fővárosba sem kívánkozik vissza. Minek is? Behunyta a két szemét és elképzelte, hogy milyen jó is volna, ha az ember véget vethetne ennek az izetlenségnek.

Elnyujtóznék, kéjesen beleolvadna a szürke semmiségbe, amelyben nincsenek bankkölcsönök, nincsenek tolvaj ispánok és nincs unottság. Ha az ember megtehetné!

Egy óráig ült ott, vagy kettőig, tompa álmodozásban, aztán halk nesz ütötte meg a fülét. Valaki jött. A gyerek volt. Egyedül, csendes dudolással bandukolt a fasorban, pálcát tartott a kezében, azzal ütögette a földet. Az apja most vette csak észre, hogy járás közben az egyik lábát maga után vonszolja, mintha béna volna. A bicegő kis gnóm a sötét fasorban: az elhagyatottság fogalmát nem lehetett volna szomorúbban jelképezni.

A gyerek meglátta apját és hozzálépett. Kis kezét rátette a térdére és szokott panaszos hanglejtésével mondta: Apa!

- Mit csinálsz itt, Bandi?

- Járok.

- Miért nem játszol valakivel?

A gyerek nem felelt, hanem az apja óraláncával kezdett babrálni.

- Semmi játékod sincs? - faggatta tovább Orlay.

- Semmi.

- Hát pajtásod?

- Senki.

Senki és semmi, - ez a két szó olyan hatással volt Orlayra, hogy ajkába harapott. Figyelmesen nézte a fiú arcát: az a korán érett, túlságosan okos gyermekarc olyan volt, mintha nem is tudna nevetni. Valami keserű ötlete támadt az apának.

- Hé, Bandi, kit szeretsz te?

A fiú gondolkozott egy kicsit, aztán olyan hangon mondta, mintha a leckéjét mondaná:

- Szeretem apát és a szegény anyukát és a jó Liza nénit.

Szerette a jó Liza nénit, akinek szappanos keze alatt prüszkölt, a szegény anyukát, akit sohasem ismert, és apát, akitől karácsonyra még egy huszkrajcáros trombitát sem kapott... Orlaynak most tűnt csak föl, hogy a gyerek sebhelyes ujjacskáit patyolat rongyokkal gondosan bekötözték.

- Liza néni kötözte be a kezedet?

- Zsuzsa kötözte. Zsuzsa!

A zsebébe nyúlt és egypár kilőtt rézpatront keresett ki.

- Ezt is Zsuzsa adta. Zsuzsa!

A szeme egyszerre megélénkült, az arcán valami zavart mosolyféle látszott, amint Zsuzsa nevét kiejtette.

Valakit hát mégis szeret, gondolta magában Orlay. Zsuzsát! Jólelkü cselédleány lehet, akinek egypár forintot kell majd adni...

Fölkelt a helyéről és a ház felé ment. A gyerek nyomon követte, mint az engedelmes kis kutya. A kapunál utólérte az apját. Orlaynak eszébe jutott, hogy venni fog valamit a fiának. Valami belső ösztön kényszeritette, hogy most mindjárt pénzt költsön a fiára.

Együtt mentek a főutcába és szemlét tartottak a szegényes boltkirakatok közt. A könyvesboltban egy képeskönyvet találtak, amely Bandinak megtetszett. Mikor megint az utcára értek, a gyerek egyszerre elkiáltotta magát:

- Zsuzsa! Hallod? Zsuzsa!

Odaát, a patika előtt, fiatal leány lépegetett, két óriási juhászkutyával a sarkában. Hetykejárásu, csinos baba volt, olyan merész fejtartással, mint valami fiú. Minden fehér volt rajta: a szoknyája, a kalapja, a keztyűje is. Az arca aranyzománcos volt, mintha egész nyáron ernyő nélkül futkosott volna a réten. A két kísérője közönséges juhászkutya, szépen kihizlalt, ragyogóra kefélt juhászkutya. Mindeniknek a nyakán ezüstlánc csörög.

- Zsuzsa! Hallod? Zsuzsa!

Bandi egyszerre nagyon izgatottnak látszott. Ilyen elevennek még nem látta az apja. Türelmetlen kis ökle kisiklott Orlay kezéből, a fiú átszaladt a göröngyös úton.

- Nézd Zsuzska, mit kaptam!

A leány letérdelt a fiú mellé a homokba, megcsókolta az arcát és kivette a kezéből a könyvet.

- Nagyon szép könyv... Ez ló, ez tehén, ez meg csacsi... Nagyon szép könyv! Kitől kaptad?

- Apától.

A leány átnézett az utcán és zavar nélkül bólintott Orlayra. A fiú meg piszkos kis kezével gyöngéden babrált a Zsuzsa nyakán.

- Estére majd kérd meg szépen apádat, hogy magyarázza meg neked a könyvet... Én most a patikába megyek.

Kivett az övéből egy jókora bazsarózsát és azt odatűzte a fiú kalapja mellé.

- Szervusz Bandi! Hé, - szép katonásan lépegess: egy - kettő!

(Kis ideig meg is fogadta a barátnője tanácsát és katonásan emelgette a lábát. Nem volt baja a lábának, rossz szokásból sántított csak. Egypár perc múlva megint elhagyta magát és egész barázdát szántott az utca porába.)

A leány megint odabólintott Orlaynak, aztán fölemelt fővel bement a patikába. Szépen be akarta csukni maga után a kilincset, de a két bundása lihegve nekiiramodott az ajtónak és utána tolakodott.

- Az ezredes úr Zsuzsája, - magyarázta a könyvárus Orlaynak.

- Megnőtt. Nem ismertem volna meg.

Bandinak ragyogott a szeme, egészen kikelt a szinéből. Egyszerre nagyon beszédes lett, szinte kiabált, közbe a könyvével hadonászott. Kéretlenül valami zavaros históriát beszélt el az apjának, amelyben Sobri és Patkó, a Zsuzsa két kutyája szerepelt.

Orlay aznap alkonyatkor megint összetalálkozott a fia barátnőjével. Délután kikocsizott a tanyájára. A birtok vagy tizenöt percnyire volt a város határától, a szőlőhegyek mögött, határárkaival belesimulva a nyárfákkal körülültetett, félholdalaku, óriási földtáblába, amely a Simon ezredes jószágát alkotta. Az Orlay szántóin meglátszott az esztelen rablógazdaság nyoma, melyet itt éveken át folytattak. A kifáradt, elgyötört talajon csenevész termés szégyenkezett.

Mikor Orlay, János gazda társaságában, megkerülte a határt, a nyárfás töltésen szembe találkozott a szomszédjával, Simon ezredessel. A szomszéd, amióta nyugalomba vonult, mindig polgári ruhában járt, de a vadászkabát és a nagykarimáju szalmakalap alatt is meg lehetett ismerni a hajdani katonát. Hosszú ruganyos léptekkel törtetett át a buja gazon. Két lépéssel hátrább a leánya követte, pipacsos tót szalmakalappal a fején, fűfoltos, gyűrött vászonruhában. Keztyüs kis öklében az apja kampós botját forgatta: néha le-lecsapott egy kutyatej-bokorra, néha még le is került a töltésről, hogy lenyiszálhassa egy szamárbogáncs fejét.

Az ezredes már messziről integetett Orlaynak.

- Szervusz, Sándor!

Kezet fogtak.

- Hallottam, hogy hazajöttél, - mondta mély orgonahangján Simon. - Ideje is, hogy rendbe szedd a szénádat, mert nem jól folynak ám a dolgok.

Orlay vállat vont.

- Nem sok rendbeszedni való lesz már itt...

A leány hozzájuk érkezett és az ezredes Zsuzsája vállára tette hatalmas kezét.

- Ez a kis leányom. Megnőtt - mi? Jövő évre hosszú szoknyát kap, aztán férjhez adjuk.

- Egyenesen állj, Zsuzska!

Zsuzsa pedig olyan egyenesen állott, mint újonc a vártán. Összemosolyogtak ketten az apjával, mint a szerelmesek. Látni való volt, hogy apa és leánya nagyon értik egymást. Csudálatosan hasonlítottak is egymáshoz: ugyanaz az izmos karcsu termet, az a könnyen barnuló olajos arcbőr, finoman hajlott orr és kissé nagy, viruló száj. Ugyanaz a tiszta erős tekintet, tele ártatlan maliciával. Az ősi, nemes magyar tipus megtestesülése mind a kettő. Tudták is, hogy hasonlatosak egymáshoz és a városban szívesen mentek karonfogva. Ilyenkor az emberek mosolyogva fordultak utánuk és azt mondták: apja meg a leánya, - milyen szép pár!

Az ezredes még négy esztendővel ezelőtt egyik lovasezrednek a parancsnoka volt. Testestől-lelkestől katona, egy nagyszabású pálya delelő pontján tudta magát, mikor valami kicsinyes összeütközés merült föl néhány tisztje és a polgári hatóságok közt. A parancsnok, egyenes eszejárásával úgy találta, hogy a polgári hatóságok részén van az igazság, - felsőbb katonai körökben pedig fölfogásában a katonai érdekek megsértését látták és Simon ezredest nyugalomba küldték.

Akik ismerték az ezredest és tudták, mennyire szereti katonai mesterségét, azt várták, hogy a kegyetlen elbánás, amelyben részesítették, katasztrófaként fogja sújtani. Pedig szemmel láthatóan csalódtak. Simon ezredes nem az az ember, aki kázust csinál a saját ügyéből. A szívébe senki sem láthatott, annyi azonban bizonyos, hogy egy arcizma sem rándult meg, mikor az aranysujtásos attilát elsöízben fölcserélte a polgári kabáttal. Nyugodt udvariassággal, egy keserü szó nélkül mondott búcsút eddigi környezetének, aztán idejött a felesége birtokára, gazdálkodni. Katona korában az ő ezredét emlegették mint a hadsereg mintaezredét, gazdakorában pedig rövid idő múlva mintagazdaságot csinált a jószágából. Pedig nem rendelkezett sem valami nagy intelligenciával, sem nagy tudással. Egyszerüen csak utána járt a dolgainak, azzal az elpusztíthatatlan, sohasem lankadó, nyugodt eréllyel, mely mindenben jellemezte. Nem volt sem pedáns, sem erőszakos, még katona korában sem volt az. Embereivel inkább valami patriarkális kedélyesség hangján beszélt, mely a pusztai asszonynéppel szemben gyakran rusztikus bizalmaskodásba csapott át.

Simon ezredes, mint minden jó gazda, szeretett eldicsekedni a gazdaságával és átcsalta Orlayt a saját pusztájára.

- Meg kell nézned a hízóimat. Olyat még nem láttál!

Megbámulták a hízókat. Hárman nekikönyököltek a sertésól falának, az ezredes pedig egy lécdarabbal gyöngéden sorra vakarta kedvenceit, a röfögő, magukkal tehetetlen szörnyetegeket. Aztán megtelepedtek a csinos ház svájci verandáján, az ispánné cselédje pedig ozsonnához terítette az asztalt. Apa és leánya farkasétvággyal láttak a hideg sülthöz, mikor a kerülő azt jelentette, hogy a szomszéd báró svájci tehenei ott legelésznek a lucernásban. Az ezredes dühbe jött.

- Be kell őket hajtani! Máskülönben is fáj a fogam a báróra.

A kampós botja után kapott és elsietett a kerülővel, Orlay és Zsuzsa egyedül maradtak. A gyermeken meglátszott, hogy szeretne az apja után szaladni, de aztán türtőztette magát, sőt erőlködött is, hogy mulattassa a vendégét.

- Látta a rózsáinkat? Jőjjön, - megmutatom.

Az ezredes kertje valóságos rózsakiállítás volt. Ő maga gondozta, nemesítette nagy türelemmel kedves virágait. Mikor ketten végighaladtak a virágok alatt roskadozó bokrok közt, Zsuzsa lenyesett két szép tearózsát. Az egyiket odaadta Orlaynak, hanem a szebbiket az övébe tűzte.

- Kinek tartogatja ezt a virágot?

- Apának.

Az ezredes nem jött meg egyhamar és a leány megint a cselédudvarra kalauzolta vendégét. A kerekes kút előtt nyalka csődörcsikó prüszkölte körül a vályúba tolakodott förtelmes békát. Mikor meglátta Zsuzsát, ott hagyta a békát és lobogó sörénnyel vágtatott a leány elé.

- Csilla! Szervusz Csilla! - ujjongott Zsuzsa.

A ló nyerítve bomlott körülötte, míg Orlay, aki a leányt félteni kezdte négylábú tisztelőjének patkóitól, el nem zavarta. Most meg haragosszemű, hetyketaraju kakas lépegetett nagy fontoskodva a sarkukban. Zsuzsa feléje terjesztette az üres tenyerét.

- Nézd, nincs semmim... Bizony Isten nincs!

Orlay az ő Bandi fiára gondolt és azt kérdezte a leánytól:

- Magát mindenki szereti?

- Mindenki, - mondta Zsuzsa mély meggyőződés hangján. Kevés gondolkozás után hozzátette: - Mert én is szeretek mindenkit.

Orlay egy ostobaságot szalasztott ki a száján:

- Lám, hát vannak még emberek, akik szeretnek!

A leány nagy szemekkel mérte végig.

- Maga is csak szereti a fiát... Igaz, miért nem hozta magával Bandit?

Igaz, miért is nem hozta magával Bandit?

- Nem gondoltam rá...

- Ha nekem kis fiam lesz, mindig magammal fogom vinni! - mondotta Zsuzsa határozott hangon.

A sövénykerítésnek támaszkodtak és kinéztek a földekre. A messzi távolban Simon ezredest látták a kerülővel, amint hónaljig a buzavetés közt járt. A cselédudvaron áhítatos esti csönd terült el, a kút körül álló óriás ezüstnyárfák lombja is mozdulatlan volt. És a mélységes csöndből mégis millió apró élő lény halk motoszkálása hatolt a fülükbe.

Az ezredes aztán visszajött, diadalmasan, mint a zsákmánnyal megrakott irokézfőnök. A kerülő két pompás svájci tehenet hajtott az udvarra.

Mire Orlay hazaért, Liza néniék már türelmetlenül várták a vacsorával. A derék asszonyság vacsora közben azzal akarta öccsét mulattatni, hogy elősorolta neki mindama rémes baleseteket, amelyeket a város újkori krónikája följegyzésre méltónak talált. Jégveréseket, felhőszakadásokat, szerelmes cselédleányok öngyilkosságának történetét.

Orlay kilenc óra felé egyedül találta magát a szobájában. Kinyitotta az ablakot és azon gondolkozott, hogy mit kezdjen az estéjével. Odafönn a Göncölszekere ragyogott nyári pompájában, misztikusan, mint az ég mélyéből lenéző hét óriás szem. Szemben az Orlay házával, a szatócskisasszony éppen akkor csukta be a boltot. Gondosan szedegette le az ostorokat és az istállólámpákat az ajtóról, aztán az arra sétáló fináncokkal ereszkedett beszédbe. Öt esztendővel ezelőtt is a fináncokkal kacérkodott. Most is fájhatott a foga, mint öt esztendővel ezelőtt, mert az álla föl volt kötve.

A szatócs alacsony háza fölött ki lehetett látni az alkonyba borult parasztföldekre, a szürke földekre, melyeknek egyformaságát egy fa, egy bokor sem tarkította...

Ez volt hát a vidék! A vidék, amelynek a telivér fővárosi szemében csak annyi létjogosultsága, mint a zsinórpadlásnak a színpad mellett. Itt nem szerepelnek, nem élnek az emberek, csak tartózkodnak.

Aki a főváros színpadján eljátszotta a szerepét, az ide vonul és várja a végszavát, hogy újra fölléphessen. Orlay tudta, hogy ő hiába várná ezt a végszót. Végig lejátszotta szerepét, egész életét most már itt kellett töltenie, a fővárosi élet színpadi hatásainak kellékei, az istállók és cséplőgépek között.

A cseléd behozta a lámpát, a nyitott ajtón besurrant Bandi is, képeskönyvével a kezében.

- Hát téged még most sem fektettek le?

- Apus, mi ez?

Kinyitotta a könyvet és egyik lapjára mutatott.

- Zebra.

- Hát ez?

- Farkas...

Leült a lámpa mellé, hogy jobban lássa a képeket, a fiú pedig kiváncsian fölkúszott a térdére.

- Ez elefánt, ez pedig viziló... Az elefántnak két agyara van, meg hosszu ormánya s azzal a hosszu ormányával olyan ügyes, mint az ember a kezével...

Simon ezredesnek volt két eladó hámos lova, ezeket nézegette Orlay. Az ezredes minden gavallér volta mellett is jó gazda volt, aki nem feledkezett meg a saját hasznáról és a tréfás kupeckedésnek nem lett se hossza, se vége. Amint a szomszéd belépett az udvarra, Zsuzsa már kiszólt a konyakért.

- Le kell ezt a kupecet egyszer itatnunk, - mondta az ezredes, - akkor majd elbánunk vele.

Simonék háza a város felső végén állott. Barátságos képü, hosszu sarokház volt, olajfestésü, kissé alacsony homlokkal és piros bádogtetővel. Mellette lombos, jól ápolt kert terül el. Az egész házon, a kerti gyepen, a cselédség libériáján is meglátszott a gazdának a csín és a rend iránt való érzéke. Az udvar tiszta volt, mint a kápolna, az istállóajtókon is ragyogott a lakkos festék.

A kupeckedés idejében találkozott megint Orlay az ezredes feleségével is. A vármegyében azt beszélték ugyan, hogy Simon első sorban gazdag hozománya miatt vette el az asszonyt, azt azonban senki sem tagadta, hogy példás családi életet folytatnak. Ez a vékony, sápadt, jóságos kis asszonyka úgy festett a férje és a leánya mellett, mint egy törpe bokor két délceg bükkfa közt. Valami szervi szívbaja fejlődött és ő tudta, hogy az élete olyan, mint a repedt poháré: esetleg tovább tarthat a többinél, de egy ostoba véletlen hirtelen véget vethet mindennek. Néha szóba is hozta halálos sejtelmeit a férje előtt. Az ezredes ilyenkor nevetett.

- Csak te beszélj, asszony! férjhez fogsz te még másodszor is menni. Hanem ilyen legényt, tudom, hogy nem kapsz többet!