AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Szegény gazdagok

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-17 -0

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Szegény gazdagok

Tartalom

Szegény gazdagok

Az unalom

Akivel az ember párbajt akar víni

A kedves ember

Miről gondolkoznak a gyermekek?

Nem neked való az!

A menyasszonyvivés

A Lúcsia barlang

Az erős Juon

A geinai leányvásár (Rubán Tódor regéje az erős Juonról)

A fekete ékszer

Két mese, melyek közül csak az egyik igaz

Mikor a gazdag ember halni készül

Az aradi estélyek

Árulás árulásért

A mikalai csárda

Az, aki a Fatia Negrát felismeri

Babérossy Leánder

Margari úr

A nő, kit nem lehet feltalálni

A reszkető kéz

Küzdelem az aranyért

Az üldözött vad

A rémlátás

Az egyezkedés

Végszavak

Az unalom

– Te ásítottál oly nagyot, Clementine?

Senki sem felel.

A kérdező egy nyolcvan év felé járó öregúr, pompás, virágos selyemkaftánban, fején gyapot hálósüveggel, lábain meleg posztóharisnyák, kezein briliántos, türkizes, rubinos gyűrűk; úgy fekszik hanyatt az atlasz ottománon, arca olyan cserfakó, mint a múmiáké, egyik ránc a másikat éri rajta; száraz, sovány keselyűorra, bozontos őszsárga szemöldökei, s kiülő nagy, fekete szemei, miket érzékeny szempillák takargatnak, kevés megnyerőt kölcsönöznek arcának.

– Nos, senki sem felel? Ki ásított oly hangosan a hátam mögött? – kérdi újra boszontólag az orrán keresztül hangoztatva a szót. – Senki sem felel?

Persze, hogy senki sem felel.

Pedig vannak a szobában elegen. Ott ül a kandalló előtt egy harminc-harmincöt év körüli fiatalasszony, éppen olyan erősen jellemzett keselyűorral, olyan felhúzott, magas szemöldökkel, minők az öregúréi, csakhogy az ő arca még piros, meglehet, hogy nem is a természet kedvéből piros, és szemöldökei feketék, hanem vékony ajkai tökéletesen úgy vannak összeszorítva, mint az öregúréi, mikor hallgat. A delnő pasziánszot játszik.

Az egyik ablakban egy fiatal, tizenhat éves lyánka ül, gyönge, hirtelen nőtt alak, minden oly finomra van mérve rajta, vékony, mintegy odarajzolt szemöldök, piciny gömbölyű száj; az ilyen piciny, gömbölyű szájnál az jut az embernek eszébe, hogy mennyit tudna ez panaszkodni, ha olyan jó titoktartásra nem volna alkotva! Úgy illenek hozzá a titkolódzó szempillák is. Ez valami gyöngyhímzéssel van elfoglalva.

Ugyanazon kis hímzőasztalnál, vele átellenben ül egy veres képű hölgy, szörnyű szőke hajjal és meglehetősen kövér termettel. Ez valami nevelőnő. Azt állítja magáról, hogy angol. Ez valami könyvet olvas.

A selyem ottomán mögött végre ül az a bizonyos Clementine, akinek be kellene vallani az ásítás elkövetett bűnét; ez pedig egy élte delén túl járó kisasszony, hamis hajhurkákkal halántékai körül, egy kicsit szakállas állal és rendkívül sovány termettel; az ember nem nézhet rá anélkül, hogy kedve ne legyen megkínálni: egyék, az isten áldja meg, valamit! Ez valami kegyelemkenyéren levő régi társalkodóné; nem vér szerinti tagja a családnak. Valami szemrontó fehérneművarrással van elfoglalva, ami bizony nemigen nagy mulatság szegénynek.

A pamlagon fekvő öregúr egész napi mulatsága abból áll, hogy ezeket az ittlevőket és még másokat is, akik most nincsenek itt, tűrhetlen rigolyáival boszontson; azok pedig azzal szokták magukat házsártoskodásai ellen védelmezni, hogy nem felelnek semmi szavára vissza.

– Úgy van, úgy – folytatja az öregúr a szurdáló izgágát. – Tudom én azt nagyon jól, hogy unalmas dolog énkörülöttem lenni. Átlátom én azt, hogy én kiállhatatlan vénember vagyok, akire nem érdemes a szót vesztegetni. Tudom én azt jól, hogy nem is azért vagytok ti itt énmellettem, mintha valami nagyon szeretnétek itt lenni. Ki erőtet rá? Hiszen én senkinek sem fogom a rokolyáját, hogy el ne menjen. A kapu sincs bezárva. Aki a szekatúrát ki nem tudja állni, semmi sem könnyebb, mint segíteni magán. De azt nem teszi senki, úgyé? Mert jó mégis az öreg Lapussa szeme előtt járni. Mert meglehet, hogy akit az öreg kiállhatatlan Lapussa nem lát, azt azután el is találja felejteni! Aztán nem is tudhatja az ember, hogy mikor talál meghalni az öreg. Mert hiszen minden órán várják a halálát – már nyolc esztendő óta. Biz az unalmas dolog nagyon. Hja, jah! Felkelni nincs már tehetsége az öreg bolondnak, meg nem verhet senkit; ha kiabál, senki sem ijed meg tőle; de még annyi ereje mindig van, hogy meg tudja húzni a csengettyűzsinórt, be tudja hívni a komornyikot, el tud küldeni az alispánhoz, vissza tudja kéretni a végrendeletét, s szép csöndesen másikat tud diktálni a jegyzőnek.

S hogy szavainak annál ijedelmesebb nyomatékot adjon, rögtön meg is rántotta a csengettyűzsinórt.

Hanem, azért senki még csak felé sem fordította az arcát: a delnő vetette a kártyát, a fiatal lyánka öltögette tűjére a gyöngyöket, a missz olvasott, s a vén kisasszony szörnyen iparkodott egy szál cérnával a tű fokába éppen beletalálni; mintha senki egy szót sem szólna.

A csengetésre a komornyik bejött! – Vén, fekete frakkos, fehér nyakravalós szolga, régi cseléd, de akinek azért még annyi bizalmasság sincs megengedve, hogy mikor csengettek neki, és ő bejött az ajtón, azt kérdezhesse, mit parancsolnak, hanem ott kell neki álli az ajtó mellett, míg a csengetőnek méltóztatik hozzá szólani.

Pedig az öregúr jól látta az átelleni tükörből, hogy ott áll már a cseléd, de csak hagyta állni, közbe-közbe nagyokat fútt, s félre-félre tekintgetve, vizsgálgatta a többiek arcait, vajon félnek e nagyon, hogy most a pitvarnokot rögtön az alispánhoz fogja küldeni. De miután látta, hogy biz azok egy cseppet sem ügyelnek rá, akkor valami éles, kelletlen hangon megszólalt:

– Louis!

A cseléd a pamlagig közeledett, ott megint megállt.

– Ebédemet!

A nagyszerű fenyegetésnek ez lett a vége.

A kártyavető delnő szánalmas gúnymosollyal nézett reá, valami hasonlót takart el a missz is az arca elé tartott könyvvel, míg Clementine-nek nagyon jól esett egy csomóra fulladt cérnaszálat téphetni fogaival.

Az öregúr észrevett, vagy csak gyanított valamit.

– Missz Kleerri! Nem veszi észre, hogy Henriette megint az ablakon néz ki? Nekem kell-e a misszt arra figyelmeztetnem, hogy ez a legilletlenebb dolog: egy fiatal leánynak az ablakon kinézegetni? Angliában ezt talán még nem tudják, hogy ez illetlen dolog?

– Kérlek, nagypapa… – esenge azzal a panaszra álló szép szájával a vádlott.

– Csendesen! Én nem szóltam Henriette kisasszonyhoz, én missz Kleerrinek beszélek. Henriette kisasszony még gyermek; neki nincs esze valamit megérteni vagy meg nem érteni; őhozzá én nem beszélek; őneki én mindent meg nem magyarázhatok; de azért tartom missz Kleerrit a háznál, azért fizetek neki úgy, mintha egy fejedelem leányát nevelné, hogy legyen kivel megértetnem nevelési elveimet. Az én nevelési elveim pedig jók, missz, mondhatom, hogy nagyon jók; azért tessék azok mellett megmaradni. Én tudom, hogy mit lehet és mit nem lehet fiatal leányoknak megengedni; én tudom, hogy miért beszélek …

A fiatal leányka arca úgy elpirult egy szemrehányó tekintetétől az öreg zsarnoknak, mire aztán a missz durcásan felkelt helyéről, s hogy legyen kin tölteni bosszúját, igen következetesen valami hibát fedezett fel Henriette hímzetében, s az egész napi munkáját felfejtette vele.

Itt úgy látszik, hogy csak egy embernek van joga beszélni, a többinek a joga abból áll, hogy azt ne hallgassa.

De hátravan még valaki, akinek még erősebb jogai vannak, aki most elkezdi a szobaajtót döngetni ököllel, azt a szobaajtót, melyen a családtagok legidősbjei is csak félve szoktak kocogtatni, s amire ő akkorát üt ököllel és csizmasarkkal, hogy mind elijednek rá.

Ah, ez a kis férfiunoka, az öregúr kényeztetett kedvence, a kis Makszi.

– Miért nem bocsátják be a kis Makszit? Nyissák ki az ajtót a kis Makszinak, nem tudják, hogy nem éri fel még a kilincset? Miért nem eresztik hozzám, ha ő akar?

A komornyik éppen nyitotta előtte az ajtót, mire aztán a kis családi princ bebukott az ajtón; egy kis sápadt penész virág, veres szemekkel, pontyidomú, szeglettelen szájjal, hanem a családi autentikus orr mellékletével; amihez lesz dolga a többi fejének, míg kellő arányba növi magát. A kis kegyenc tökéletes ulánus hadiköntöst visel, még a négyszegletű csákó is fejére van csatolva, s kezében kivont bádogkarddal hadonáz, és amellett keservesen bömböl.

Szép kis alak! Egy síró ulánus katona.

– Mi a baj? Ki bántotta a Makszit? Ki nyúlt a Makszihoz?

A bömbölésből aztán annyit megtud a nagypapa nehezen, hogy Makszi amint szaladt, elbukott a kardban, az instruktor azután el akarta tőle venni a kardot, arra ő kirántotta fegyverét, s jót húzott vele megtámadója kezére; azután a nagypapa szobájába menekült, ahova nem volt szabad őt a nevelőnek üldözni.

A nagypapa rémkedve kérdezé tőle:

– Hol ütötte meg magát? Jöjjön ide! Hol ütötte meg a fejét? Látom! Itt, ni. Fel van dagadva: egészen piros. Tegyetek neki rá opodeldocot. Clementine! A Makszikának opodeldocot.

Vagy akarta Clementine látni, vagy sem, hogy Makszikának hol fáj, elő kellett hozni a házi gyógyszert, melyet aztán Makszika kikapván a jámbor hölgy kezéből, úgy vágott a padlóhoz, hogy szétfolyt a tartalma a szőnyegen.

Senki sem pirongatta meg érte.

A nagypapa mégis jónak látta valamit felhozni védelmére.

– A Makszikát nem kell megharagítani! Akinek kard van az oldalán, ugye, Makszika? Maga katona lesz.

– Igen – felelt a fiú durcásan szepegve –, én generális leszek.

– A Makszika generális lesz! No, ne szopja hát az ujját. Nem akar kevesebb lenni, mint generális.

Az angol missz helyén találta itt egy szakértő észrevételt ejteni közbe.

– De aki generális akar lenni, annak sokat kell ám tanulni!

– Én nem akarok tanulni, én mindjárt akarok tudni mindent. Ugye, nagypapa, akinek sok pénze van, az mindjárt tud mindent?

Az öregúr diadalmasan néze szét a jelenlevőkön.

– Ez a lángész! Ez a mondás!

Azzal odaszorítá a kis fickó fejét gyöngéden az ölébe:

– Ez az én kis unokám, az én igazi vérem!

Tudta jól, hogy a többieket mennyire bosszantja vele. Azalatt a komornyik elkészítette az asztalt; egy hattyúnyakú paliszander fatábla volt az, amit az ottomán fölé lehetett mindenestül tolni; azon volt tizenkétféle étel: mind hideg étkek, mert a meleget orvosi rendelet tiltja; az öregember mindegyikbe belekóstol az ujjaival: egyik sem ízlik neki; fenyegetőzik, hogy el fogja csapni a szakácsot, ez nagyon sós, amaz nagyon édes; ezen kozma érzik, amazon az élesztőszag; az embernek már az ételére sem ügyelnek: milyen régen nem volt ez meg amaz, amit ő olyan nagyon szeret. Hát emez minek van itt? Nem tudják, hogy ettül ő rosszul lesz; hogy ettül megbetegszik, nem várhatják már, hogy meghaljon, ilyennel akarják az életét megrövidíteni?

Mondhatnák ugyan neki, hogy hiszen éppen maga rendelte ezt tegnap, de senki sem hosszabbítja vele a lármát, a zúgolódás így aztán lassankint elfúl magába; az öregúr ismét Makszikához fordul, s nyájasan megkínálja a fitymált ételekkel.

– Egyél velem, Makszikám, lelkem.

– Kell is nekem – felel a kis finnyás –, mikor már valamennyibe beleturkáltál a kezeiddel.

– Óh, te nagy selma! Vigyék ki a Makszikát kocsikázni; fogják be a pónikat, az inas menjen vele, nem a praefectus. – Ezzel eltolja maga elől a kerekeken görgülő asztalt, int a komornyiknak, hogy tegye el az ételeket a kredencbe, mert azokat holnap megint elő fogja kérni.

A komornyik teljesíti a rendes napi parancsot, s jól elzár minden étket; tudva, hogy rögtön elkergetnék, ha valamit elő nem tudna adni.

Az öregúr tudja jól, hogy nincs olyan cselédje, akit valami jutalommal rá lehetne venni, hogy azon ételhez nyúljon, ami az ő asztaláról lekerült, annyira irtóznak tőle, hanem azt rendesen a koldusoknak szokták kiosztani; tehát hogy a koldusok se köszönhessék meg, addig tartatja azokat bezárva, amíg megromlanak, csak akkor adja ki.

Családjával már tíz év óta nem evett egy asztalnál. Soha senki abba az ételbe belé nem kóstol, amiből ő eszik.

Vannak családjának tagjai, akik évrül évre mindennap együtt vannak vele, de akiktül se télen, se nyáron egyéb szót nem hall, mint „jó reggelt” és „jó éjszakát”, akik soha se kéréssel, se panasszal nem alkalmatlankodnak előtte, akik ha valamin örülnek vagy szomorkodnak, azt előtte titokban tartják.

Az a piros arcú delnő például, amióta férje elhalt, ki nyolc évig volt fekvő beteg, hétszámra sem szokott atyjával egy szót is váltani.

Az öregúr eleinte azt kívánta, hogy Lángainé (így híják a delnőt) esti kilenc óráig ott legyen szobájában, s rakja ott a kártyát, vagy unja magát másképp, ahogy kívánja.

Egy hónapig engedelmeskedett a nő szótlanul; akkor egyszer hét órakor felöltözött díszesen, s azt mondá, hogy a színházba megy.

Az öreg Lapussa nagy szemeket mereszte rá.

– A színházba?

– Páholyt béreltem magamnak.

– Úgy? Jó mulatást.

A delnő vállat vonított, s otthagyta. Tudta jól, hogy e perctől fogva egy millióval kevesebb öröksége van, mint testvérbátyjának, hanem azontúl mindennap elment a színházba, amint az esti hét órát ütötte, már ő ott ült a páholyában, és ki nem mozdult onnan, amíg valakinek egy szó mondanivalója volt a színpadon.

Lángainé gyermektelen.

Megholt férjéhez nem kötötte szerelem, s eddigelé tán senkihez sem. Az úri büszkeség válogatós. Emberek, kik a szalonbevezetés képességén alul esnek, rá nézve nem létezők; akik pedig szalonját látogathatnák, azokrul nincs kedve ábrándozni. A színházban sokszor végigjártatja szemeit a páholyokon, azokban sok szép, elegáns fiatalember megfordul, délceg katonatisztek, deli mágnásifjak, de azoknak a távcsövei nem találkoznak az övéivel. A Lapussa-család még nagyon új nemes arra, hogy a magas világban észrevegyék, s éktelen gazdagságuk híre egy nyomon jár sordidus fösvénységükével, ami a könnyűvérű úri rend előtt nem ajánlatos tulajdon.

A Lapussák nem urak, csak gazdagok; azért a páholyok ifjai nem veszik észre Lángainé szebbnél szebb toalettjeit.

Akik pedig a páholyokon alul esnek, parterre, zártszék közönség, azok rá nézve nem léteznek, látta és elfelejtette őket, legfeljebb Hahn-Hahn Ida grófnő mondása jutott rájuk néha eszébe, aki keleti utazásai jegyzékében egész Magyarországról csak annyi észrevételt lát jónak megörökíteni, hogy a pesti férfivilág körszakállt visel, és hogy neki nagy gyanúja van az olyan szakállak ellen, amik felől nem bizonyos, hogy szokták-e azokat mindennap – kifésülni; ami egy nervőz német grófnétól elég magas és finom eszmejárás, s fantáziájának csinos tanújele.

Lángainé bátyja, János, notorie a legunalmasabb ember a városban, akit a cselédjétől kezdve, a kávéházi ismerőseig senki sem állhat ki; csupán csak az apja, az sokat tart felőle. Nagy gazdagsága mellett fösvény és kapzsi. Ha pénzszerzésről van szó, olyan alkalmakat is megragad, miket jóravaló firma alatt működő kalmár a szenzálnak szokott átengedni; még uzsorára is ad pénzt a legjobb ismerőinek. Képzelheti, milyen nagyra becsülik. Szeretné, ha úrnak tartanák, de nem tudja magát rábírni, hogy a kaszinóban kiírassa a nevét a táblára, azért az évenkint fizetendő hatvan forintért.

Vagy talán attul tart, hogy valaki felhozza ellene uzsoráskodásait, s még nem választják meg tagnak.

Ennek a fia az a mulatságos kis Makszi.

Az a karcsú, lengeteg alak, az az idetévedt angyal, aki elküldetett, hogy az egész család bűneiért kiszenvedjen, egy harmadik testvérnek árva leánya, ki atyját, anyját egyszerre vesztette el, mégpedig a legtragikusabb módon. A Margit-szigetre akartak átmenni csónakon, amint egy gőzös rájuk jött, a csónakot felfordította, apa és anya ott veszett, csak a leányt tudták megszabadítani. Henriette akkor már tizenkét éves volt, s attól a rémjelenettől fogva annyira ideges lett, hogy a legkisebb erős hangra összerezzent, s sokszor minden észrevehető ok nélkül elkezdett sírni.

Mint mondják, igen jó, gyöngéd anyja volt; egy finom, mívelt teremtés, ki csak gyermeinek élt, és aki szeme láttára merült el a hullámok közt, s azóta Henriette-nek nagyatyja házánál kelle élni, ahol senki sem szerette egymást.

De mégsem! Még volt egy fivére is, Kálmán, kissé könnyelmű, de jószívű fiú. Ez ritkán szokott a család közé jönni, mert mindig szidták. Pedig hát szegény nem vétett egyebet, mint hogy az új ruháit rendesen eladta. De hát az ő hibája volt-e az is? Ha mindig azt hallotta otthon hányni-vetni, hogy a Lapussa-család ilyen-olyan gazdag, aztán őneki sohasem adtak pénzt a kezébe, hogy kortársaival együtt mulathasson. Másik hibája meg az volt, hogy nem akart diákul tanulni.

Ezért különösen sokat kellett szenvednie. Az öreg Lapussa, valamint János fia szinte nem sejtenek a latin nyelvhez, amaz ifjúkorában még nem járt iskolába, mert a vagyonszerzés kezdeményeivel volt elfoglalva, emez pedig már nem járt iskolába, mert már akkor gazdagok voltak, azért aztán nem is volt egyiknek sem helyes fogalma a legközönségesebb tárgyakról, mint ami utazásai közben ráragadt. Minthogy pedig az instruktor nagyon el volt foglalva Makszikával, azért Kálmánnak a nyilvános tanodába kellett járni, hogy okosabb ember legyen, mint elődei.

Szegény Henriette sokszor órákig elfáradt vele, hogy öccse asztalához ülve, a genusok, deklinációk, konjugációk, motiok és más ördöngös állapotok fáradalmait keresztülküzdeni segítse neki; de biz abból csak az lett, hogy utoljára is ő tanult meg jobban diákul, mint Kálmán, s lopva ő fordította le neki a penzumokat Cornelius Neposból és Virgil Bucolicáiból.

Ezért pedig a missz nagyon haragudott, mert ő nem bírta a latin nyelvet (ritka nő fárasztja magát oly tárgy megtanulásával, ami felett beszélni nem lehet); s ezért aztán Henriette akárhányszor válthatott szót Kálmánnal az ő jelenlétében is, anélkül, hogy ő megértette volna, hogy miről beszélnek. Neki aztán magyarázhattak, amit akartak.

Sőt még nevezetesebb dolgok is történhettek ennek a fatális diák nyelvnek a közvetítésével, amiket majd később megtudunk, de most nem érünk rá náluk megállapodni, mert János úr jön haza, s ezt kell elébb megcsodálnunk.

Lapussa János úr tökéletes prototiponja családjának, rendkívül hosszú, száraz termete még hosszabbnak látszik azáltal, hogy fejét magasan hordja, úgy hunyorogva le onnan a magasból az emberiségre, mint akinek a szeme fáj, s nem bírja felnyitni a szempilláit, a családi orr dimenzióit még feltűnőbbé teszi a szertelenül kicsiny áll s az összeszorított ajak; bajusza középett is meg szájszegleteinél is ki van borotválva, s éppen csak egy egérfarknyi van meghagyva kétfelől, s nagy tudománnyal kifenve hegyesre és feketére. Viselete elegáns és túlfinom, a divattól csak annyiban eltérő, hogy minden öltönye igen feszes, ing- és mellénygombjait drágakövek képezik, gyűrűi is azoktól ragyognak, s beszéd közben sok igazgatnivalója van nyakkendőjén, szokta simogatni öltönyeit, ami arra mutat, hogy sokat tart gyűrűi szépségéről és frakkja finom posztójáról; amellett magas, kemény nyakravalója sokat látszik könnyíteni álla büszke tartásának, keményített inggallérjai pedig simaság és töretlenség tekintetében senkinek át nem engedik az elsőbbséget; s egyúttal igen jó mulatságot szereznek neki azáltal, hogy állkapcái rángatásával azokat igazgassa, szüntelen azt a gondolatot gerjesztve a ránézőben, mennyire kényelmetlen lehet azokra az inggallérokra nézve fejének ottléte.

János úr bejön a szobába, senkire rá sem néz, végigsétál hátratett kezekkel, akkor észreveszi az apját, annak kezet csókol, s megint sétál nagyot. Látszik rajta, hogy valami nagy mondanivalója volna, csak valaki kérdezné meg tőle, hogy mi baja. Tudniillik az apja vagy a testvére.

Ahelyett azonban Clementine kisasszonyt viszi rá a bűne, hogy megszólítsa édes, vékony, nyájas hangon.

– Nagyságos úr.

Ezt először nem hallja.

– Nagyságos úr…

– No, mi baj? – szól vissza most, még magasabbra emelve fejét.

– Elkészítettem az ingre való hímzést, ahogy parancsolni tetszett.

A nagyságos úr büszke ajkpittyesztéssel ereszkedik le, megtekinteni az ajánlott hímzést. Óh, be rossz emberismerete van Clementine kisasszonynak.

János úr most nagyon elégületlen. Láthatni az arcán. Odatekint, még jobban összehúzva szemeit; száját elgörbíti nagyon.

– Nem ér ez semmit. Mondtam már, hogy ezek a virágok igen nagyok, ilyet csak az oláh parasztok ingeire stikkolnak; mit gondol?

Azzal veszi az ollót Clementine varróasztaláról, s az egész nagy, fáradságos munkát, mivel a jámbor társalkodóné egy hétig kínlódott, diribről-darabra aprítja, s odaveti elé nagy dölyfösen, hogy az csak hüledezve néz rá.

– Ugyan, János; János! – szól erre hozzá az öregúr.

– Mikor mérges vagyok! Mikor haragszom! Mikor magamon kívül vagyok.

– Hát miért haragszol? Kire?

János úgy tesz, mintha nem akarná elmondani haragja okát, levágja magát egy karszékbe, lábait egymásra veti, kezeit zsebeibe dugja, azután megint felugrik, megint sétálni kezd.

– Dühös vagyok.

– Ki bántott? – kérdi aggódva az öreg.

János megint levágja magát egy pamlagra, s egyik lábát, keresztülveti a pamlag karján; egész fitymálással vetve oda, mintha tulajdonképpen inkább megvetés volna az, mint harag.

– Hát az a semmirevaló Hátszegi. Az a semmi ember. Az a betyár. Az a csavargó!

– No, de mit vétett?

– Mit vétett? – kiált felugorva János. – Hát tudod, hogy tegnap ide izent a szenzáljától, hogy szeretné megvenni a Széchenyi téren levő házunkat, hogy adom? Én meg akartam a szenzáliát takarítani magunknak, s ezért magam mentem el hozzá ma délelőtt fél tizenkettőkor. No, ez a legillendőbb idő látogatást tenni, így gondolom. Én csak tudom, hogy mi az illendő. Megyek az előszobájába; ott áll egy inas. Azt mondja, hogy várjak. Én várjak? Én előszobázzak? Egy Lapussa János! És kinél? Egy nyomorú semmiházi Hászeginél a vendégfogadóban! Jól van. Vártam. Jelents be nála. Azalatt le sem ülhettem, mert a gazember az előszobában minden széket telerakott suvickos kefével, meg csizmával. Én! Egy Lapussa János! Akkor visszajön az a másik gazember, s azt mondja, hogy azt izeni az ura, mert nem beszélhet velem, jöjjetek délután. Én! Egy Lapussa János! Velem nem beszélhet valaki, hanem jöjjek máskor! Te kutya, te semmirevaló gazember. No, megállj!

Erre az öregúr maga is lelkesedni kezdett.

– De miért nem ütötted pofon?

(Csakugyan eredeti egy gondolat, valakit két ajtón keresztül pofon ütni.)

– Azt fogom tenni! De azt meg fogom tenni! Ezt nem viszi el szárazon. Ezt nem hagyom magamon! Egy Lapussát elküldeni! Rögtön megyek két tanúért, kihívom párbajra.

– Nem, János, ne azt tedd. Üsd pofon az utcán, vagy ne azt tedd, adj egy trágernek tíz forintot, s páholtasd el, mikor a színházból jön. Az lesz legjobb.

– Nem! Én meg akarom ölni, én meg akarok vele verekedni, aki engem, mint gavallért megsért, annak én meg akarom mutatni, hogy gavallér vagyok; azzal pisztollyal fogok számolni, pisztollyal.

E hetvenkedés a család öregét és nőnemen levő tagjait illően megrettenté már. Clementine éppen azon kezdett töprenkedni, hogy nem jó lenne-e neki elmenni a szobából a gouvernante-tal együtt, hogy azon esetre, ha János meg talál valakit ölni, a szántszándékosságról ne tanúskodhassanak, mint idegenek. Csak Lángainét nem zavarta meg a nagy zaj, ő készült a színházba, brossai között válogatott, míg János, kit bosszantott a közöny, egyenesen őt nem aposztrofálta.

– Meg kell ilyen bántalom után verekednem: ugye, Matild? Mit szólsz hozzá?

Lángainé hideg gúnnyal felelt a ki nem kerülhető kérdésre:

– Azt mondom hozzá, hogy máskor, ha valaki délelőtt haragít meg, ebéd előtt mérgelődjél rajta, mert ha ebéd utánra hagyod a haragot, az árt az egészségnek.

János találva érezte magát, s elhallgatott; azután megint hátratette a kezeit, s járt-kelt, nagyokat fújva alá s fel, utoljára kapta a kalapját; s futott.

Az öregúr utána kiáltott engesztelő hangon:

– János, de mit akarsz?

– Azt majd meglátjátok!

Azzal becsapta maga után az ajtót.

Az öregúr szemrehányólag szólt Lángainéhoz:

– Még te is ingerelted, még jobban uszítottad, mikor úgyis dühben van. Pedig hát mit nyernél vele, ha megölnék? Fia van, mindenét az örökli. A kis Makszié lesz minden.

Lángainé a kapalja csokrát kötötte meg.

Az öregúr még egyre dörmögött.

– Én ismerem a tüzes vérét; képes volna nekimenni egy ármádiának, ha megharagítják, olyankor nem hallgat semmire. Valahogy meg kellene akadályozni ezt a párbajt. Mit gondolsz? Vagy te ma is színházba készülsz? El tudsz menni ilyen állapotban? Elmégy komédiát nézni?

Lángainé keserűen felelt:

– László éppen ilyen szerepeket szokott adni a színpadon, mint János. Amilyen kevéssé féltem a színészeket, mikor párbajt vínak, éppen annyit adok János rodomontádjaira. Nem lesz neki semmi baja: ne féltsd.

Az inas jött jelenteni, hogy a kocsi előjárt, Lángainé felvette mantille-ját, s ment abba a komédiába, ahol legalább mulatságosat játszanak.

Akivel az ember párbajt akar víni

Az öreg Lapussának a nappal és éjjel minden órájában kell valakit rendelkezése alatt bírni, akinek nyugta ne legyen miatta.

Esti hét óráig eléggé eluntatta családját, akkor Lángainé színházba megy. Henriette a nevelőnővel a nagyteremben zongorához ül, a gyerekeket lefektetik. Clementine és a cselédség vacsorál, senki sem marad nála, akkor következik azután az éjjeliőr hivatása.

Az éjjeliőrök sorát sohasem irigyeltem; éjszaka sötétben, magányosan végigbotorkálni az emberjáratlan utcákon, hallgatni saját lépteinek visszhangját meg az alabárd kopogását, várni egyik órát a másik után, s kiabálni fennhangon kegyes mondásokat, mikre éppen akkor senki sem hallgat, mert minden ember alszik; hideg szélben, zivatarban kapumélyedésekben meghúzni magát, boltküszöbökön, kemény kőlócákon panaszos negyedórácskát bólintgatni; – biz ez nem valami mulatságos dolog; de mégis százszorta mulatságosabb, mint éji őrnek lenni Lapussa Demeter úr oldala mellett, nem is hiszem, hogy akadjon rá több annál az egy embernél, aki már benne van, s ha az el talál szökni, nem tudom, hol kapnak másikat.

Ennek a szerencsétlennek az a terhes hivatala, hogy esti nyolc órától kezdve reggeli hatig Lapussa úr ágya mellett üljön, s neki mindenfélét felolvasson.

Demeter úr nagyon rossz alvó; egész éjjel alig alszik egy órára való igazi álmot, s a szemeit csak akkor tudja behunyni, mikor már valami felolvasás nagyon elkábította a fejét, akkor aztán egy kis időre elszenderül; de amint csendesség támad, megint felébred, és nógatja a frátert, hogy olvassom tovább, minek hagyta el?

A fráter egy ötvenen túl levő vén diák, aki emlékezetét haladó idők óta mindig kéziratok fáradtságos lemásolása után élt, jámbor, együgyű ember, életében mindenféle hivatalba próbált már bejutni, folyamodott városhoz, vármegyéhez, kancellistának, porkolábnak, expeditornak; szerkesztőkhöz korrektornak, újdondásznak, kihordónak; színházhoz rendezőnek, ügyelőnek, jegyszedőnek, mágnásokhoz titkárnak, ispánnak, nevelőnek; vasutakhoz pénztárnoknak, konduktornak, kolportőrnek, anélkül, hogy valahol valami törekvését kívánt siker koronázta volna, míg végre ötven és egynéhány esztendős korára utolérte az a szerencse, hogy e biztos állomáshoz jusson, melybe azáltal keveredett, hogy egy szerkesztő megtudta, hogy Lapussa Demeter ilyen meg ilyen felolvasót kerestet, s berekommendálta szegényt.

Nem értett ugyan egyéb nyelven, mint magyarul, diákul és tótul, azt is mind a hármat egymással keverve, németül éppen csak olvasni, érteni nem: de hisz erre nem is volt szükség, mert olvasnia nem a saját épülése végett kellett.

Ez a jámbor ember tehát éjről éjre abban őszült, hogy Lampel Róbert kölcsönkönyvtárából ami csak németre fordított francia regény van, azt mind sorban felolvassa Demeter úr előtt anélkül, hogy maga egy szót értene belőlük. Demeter úr természetesen saját könyvtárt nem tartott, mert hiszen ez neki csak orvosság volt, s ki tartana külön gyógyszertárt magának?

Ezért kapott a felolvasó szabad kosztot és kvártélyt s hónaponkint tíz forintot készpénzben; nappal nem volt neki szabad bejönni a szobába. Eleinte az ásítozás is meg volt neki tiltva, mert Demeter úr kénytelen volt mindig utána tátongani, de miután ezt ki nem állotta, inkább felmondott; – hát később a szabad ásítás is belefoglaltatott a szerződésbe.

Azon az éjszakán, melyen János úr oly nagy haraggal ment el hazulról, különösen álmatlan volt Demeter úr; már nem tudom, Monte-Cristo tette-e, amiből a jámbor Margari éppen akkor olvasta fel az első kötetet, vagy az a nyugtalanság, hogy vajon mi nagy dolgokat fog elkövetni János.

Máskor a szegény Margarinak csak akadt egy-egy kis pihenése; ha észrevette, hogy Demeter úr kezd hosszúkat lélegzeni, ő is letette a fejét a könyvre, s rögtön elaludt; míg aztán a felébredő zsarnok újra felcsengette álmából, hogy olvasson tovább; de most egy pillanatra sem hagyott neki békét.

Monte-Cristo már jócskán ült a tömlöcben, midőn Lángainé hintaja visszajött a színházból; ekkor Demeter úr becsengeté a pitvarnokot, ha János úr nem érkezett-e szinte haza. Nem; volt rá felelet. Igaz, hisz ő a másik színházba jár. Lessék meg, mikor lesz annak vége. Azonban tizenegy óra lett, János mégsem jött meg; ezalatt Monte-Cristo szomszédja csinálta a vonalakat a tömlöc padlatán; azt szerette volna Demeter úr bővebben megmagyaráztatni magának:

– Hogyan lehet az, Margari?

– Instálok alázatosan, nagyságos úr, ezt nem értek.

– Jól van, folytassa.

Valahányszor a kaput nyitották oda alant, Demeter úr mindannyiszor becsengette a pitvarnokot, hogy nem János úr jött-e meg? Egyszer sem az jött. A pitvarnok mindannyiszor az ágyból ugrott fel, folyvást borzasabb fővel, durcásabb képpel jelenve meg a szobában, s átkozva magában azt a bakter diákot, hogy mégsem tudja elaltatni azt a vén embert, ez pedig irigyelte a szolga állapotját, akinek legalább szakaszonkint lehet átaludni az éjt.

– Folytassa hát, Margari, tovább.

Monte-Cristo kilökette magát halottképpen egy zsákba varrva a tengerbe.

– Merte volne-e azt maga megtenni, Margari? – kérdezé közbeszólva Demeter úr.

– Ha sok pénzem volna, nagyságos úr, instálok; de az ilyen szegény ördög, mint én örül, ha élhet – viszonza Margari, mely válasz persze a „nem értett” szöveghez semmiféle viszonyban sem állott.

– Jól van, együgyű ember; olvassa tovább.

Margari nagyot ásított, nyújtózkodni is akart, de akkor eszébe jutott, hogy hónalj alatt ki van szakadva a kabátja, az majd még nagyobbat szakad, hát ezt abbahagyta, s folytatta a keserves munkát.

Monte-Cristo már szárazra is úszott, Margarinak majd leragadtak a szempillái, de az öregúr mégsem álmosodott el; egyszer ismét becsengeté a komornyikot, hogy nézzen fel a háznál lakó orvoshoz, nem hívatták-e hirtelen valami veszélyesen megsebesült emberhez? A komornyik sem egészen értette a dolgot, az orvos is álmos volt, ahogy felköltötték, s kicsinyben múlt, hogy eret nem vágott a komornyikon, míg az fel bírta világosítani, hogy nem őróla van szó, hanem az öregúr álmodott valamit ébren.

– No, hát! – izent neki az álmából felvert doktor valamit, amit a pitvarnok bizonyosan nem mondott el odabenn. A János úr által tett fenyegetőzés egész éjjel nem hagyta Demeter urat aludni, aztán meg a szegény Margarit sem. Egy-egy érdekesebb hely megragadta az öreg figyelmét, akkor elfelejtette János párbaját, például, mikor Monte-Cristo megleli azt a tömérdek kincset a szigeten.

Ekkor felköltötte Margarit, hogy hozzon egy mappát, keresse meg rajta, hol van a Monte-Cristo-sziget? Margari kereste azt minden tengeren, utoljára még a szárazföldön is, de csak nem találta meg. Mikor már aztán nagyon megunta a keresést, azt indítványozta, hogy majd ír ő holnap délután mindjárt magának Alexander Dumas úrnak, hogy fedezze fel a nagyságos úr előtt, hol volt az a sziget, és hogy megvan-e még?

– Jól van, maga nagy ostoba, olvasson tovább.

Margari nagyot sóhajtott, felnézett a faliórára; de soká üti azt a hatot! Egyszer aztán olvasás közben csakugyan ütötte a hatot. Margari ott menten a sor közepén megállt, belehúzott a körmével, hogy ráismerjen: melyik szónál kezdje estére, fület csinált a lapnak, s betevé a könyvet.

– No! Hát a vége! – szólt neheztelő bámulással Demeter úr.

– Instálok alázatosan – szólt Margari alázatos rendületlenséggel –, hat óra után nincsen a konvenció! – Azzal jójcakát kívánt, és elment.

Demeter úr dühbe jött, káromkodott, föltette magában, hogy rögtön elcsapja, arra azután fényes reggel elaludt, és három óra hosszat aludt mély, narkotikus, halott álmot, amikor aztán a házat el lehetett volna körüle bontani, arra sem ébredt volna fel.

Tíz óra tájon fölébredve, első dolga az volt, hogy János úr után tudakozódjék. Még akkor sem jött haza. Erre elküldé a pitvarnokot a kapitányi hivatalhoz, hogy jelentse fel, miszerint az ő fia, János és Hátszegi úr (lakik az Angol Királyné vendéglőben) párbajt akarnak víni, a hatóság tudja ki, hol és mikor, és mindenáron akadályozza meg. A feljelentésre egy biztos rögtön bérkocsiba veté magát, s nyargalt lóhalálában; félóra múlva aztán egy hajdú azt az izenetet hozta vissza a komornyiknak, hogy tiszteli a biztos, máskor tegye bolonddá az öregapja lelkét, de ne őtet; – amiből azt is lehetett érteni, hogy a párbajról szó sem volt, vagy pedig azt, hogy mind a ketten megölték már egymást, el is vannak régen temetve: későn jött a denunciáció.

Szerencsére úgy délfelé hazaérkezett maga János úr, egy kissé olyan ámolygós állapotban, mint mikor az ember valakit korán reggel éhomra megölt, vagy pedig mikor egész éjjel ivott.

A család tagjai tegnapról megint együtt ültek már szokás szerint Demeter úr szobájában, s hallgatták annak boszontásait, midőn hírül jött János úr hazajötte. Demeter úr rögtön hívatta magához. Eleinte azt izente vissza, hogy ő most lefekszik, mert alhatnék, ami délben elég képtelen beszéd még a leggazdagabb embertől is, egy második küldetésre egypár pofont ígért a pitvarnoknak, csak miután harmadszorra Clementine menesztette át hozzája azzal a szóval, hogyha nem jön, beteg édesatyja fogja magát odavitetni hozzá, akkor jelent meg nagy haragosan.

– No, te! Te, dühös, vérengző ember! Hát megtörtént? Végbement?

– Mi történt meg? – kérdezé János, szörnyen elmeredt szemekkel.

– Ahá! Idegenek vannak jelen; azok előtt nem beszélhetsz: Clementine, missz Kleerri, távozzanak egy kissé a mellékszobába. No, már most szólhatsz.

– De ugyan mi a csodát akarod, hogy szóljak!

– Henriette, menjen ki maga is. Gyermekeknek nem kell mindent megtudni.

Henriette is a többi után ment, csak Lángainé maradt ott. Rébuszokat fejtegetett.

– De mit akarsz te éntőlem megtudni?

– Hát az az affér: az a rencontre Hátszegivel? Felkerested? Találkoztál vele?

– Óh! Úgy? Persze, hogy felkerestem, most is tőle jövök; egész éjjel együtt mulattunk az Angol Királynéban. Mondhatom, famózus egy fickó! Derék, charmant gavallér. Valóságos eredeti noble ember. Délután be fogom nálatok mutatni; meglátod, Matild, neked is meg fog tetszeni. Hanem most adieu; alunni kell mennem; mert egész éjjel nagyon sokat pezsgőztünk együtt. Óh, ez nagyon-nagyon jeles ember.

Demeter úr nem felelt rá semmit. Összeszorítá vékony ajkait, s fejével nagyokat bólingatott. Senki sem tett rá semmi észrevételt. János úr mehetett aludni tetszése szerint.

Csak eltávozta után kis időre szólítá meg Lángainét az öreg.

– Mit csinálsz, Matild?

– Egy rébuszt találgatok, ami az Irisben jött.

– Nem találod furcsának, amit János mondott?

– Észemben sincs, hogy törjem rajta a fejemet.

– Hm. Én gondoltam valamit.

Lángainé tetszésére bízta, hogy elmondja-e, amit gondolt, vagy elhallgasson vele?

– János vissza akarja adni a tromfot Hátszeginek; ide akarja csalni, hogy majd mikor az délután eljön, elébb megvárakoztassa az előszobában, azután azt üzenje ki neki, hogy ma nem fogadhatja el, jöjjön holnap. Így van az kicsinálva bizonyosan. Óh, János okos fiú, nagyon okos fiú! De én mindig kitalálom előre, hogy mit akar.

Ez önelégült konjektúrára még el is mosolyodott az öregúr.

E pillanatban valaki félig benyitotta az ajtót, s egy borzas fő bekukkantott rajta, s hirtelen széttekintve, megint vissza akart húzódni. Már késő volt. Demeter úr észrevette; úgy szokott fekünni, hogy a tükörből minden bejövőt meglátott.

– Ahán, Kálmán? Hát miért nem jössz be? Nem látsz, mi?

– Nem téged kereslek, hanem Henriette-et.

– Gyere ide, ha parancsolom!

Kálmán erre aztán egészen belépett az ajtón, a hátával be is akarta egypárszor újra csukni, de nem ment a kilincsbe, aztán csak úgy hagyta.

Szakasztott mása volt Henriette-nek arcvonásaiban, csakhogy fekete szemei szilaj tétovával jártak össze minden tárgyat, mint a vadrigóé, mely kalitjából kiszabadulva, egy perc alatt azt nézi, merre van itt valami elkapnivaló, vagy nincs-e egy macska, mely őt elkapja, vagy egy nyilás, melyen kiröpüljön, vagy egy búvóhely, ahova eltűnhessen? – Gyere ide! Mi kell neked a Henriette-tel?

Kálmán nagyot pislantott azokkal a szilaj szemekkel, egyet nyelt utána, azalatt elkészült azzal, amit felelni szükség.

– Hát, hogy a penzumomat nézze által, nincs-e benne valami hiba?

– He, te vén kamasz! Nem szégyenled egy leánynak mutatni a leckédet, nem szégyenled, hogy az többet tud, mint te?

– Te meg annyit sem tudsz.

– Mit? Így kell velem beszélned, te semmirekellő? Nem félsz tőlem?

A gyerek vállat vont.

– Az iskolában úgyis eleget koplalok büntetésből, mikor a leckém nem tudom. Attul meg nem ijedek meg, hogy kitagadsz; mert most is nyári kabátban járok télen.

– Igen, mert eladtad a télit, semmirevaló! Szép azúr kabátod volt.

– Óh, persze! Ócska volt, nem adtak érte többet két húszasnál, az is lyukas volt az egyik, megcsalt vele a zsidó. Demeter úr a fogait szítta, Lángainé megfeddé a fiút:

– Kálmán! Kálmán, ne feleselj öregatyáddal, az nem illik.

– Így van nevelve – szólt mérges leptetéssel az öreg –, ezek voltak a derék atyjának drága nevelési elvei. Éppen olyan, mint az apja.

A fiúnak erre a szóra könnybe lábadtak a szemei, félrefordítá arcát, hogy azokat az öreg ne lássa, s ajkába harapott, hogy sírva ne fakadjon; az fájt neki nagyon, ha azt mondták, hogy az apja is olyan ember volt, mint ő.

– Nos, mutasd azt a penzumot.

A fiú szótlanul nyújtá oda az összevarrott irkát.

Az öreg szemüvegét vette s belenézett:

– Ez nem a te írásod!

– Hát kié?

– Én ismerem, hogy kié.

– Biz azt nem ismered.

– Ahám! Ugye, elfogtalak? Tehát mégsem a tied, mert téged csak ismerlek.

– Ugyan, add vissza, aztán bocsáss.

– Óh, nem, majd megmutatom valakinek, aztán megtudom, hogy jól van-e fordítva, hogy mire mentél már, hogy nem hiába költöm-e rád ezt a sok pénzt?

– De ha azt hiszed, hogy nem én írtam.

– Most takarodjál! Az írás itt marad.

Kálmán duzzogva ment odább, nyitva hagyott maga után minden ajtót, s odakinn rögtön elkezdett hangosan fütyülni, amit Demeter úr ki nem állhatott.

Becsengette a komornyikot, teremtsék elő Margarit rögtön.

A jámbor férfiú ekkorra már kialudta magát, s megijedt, hogy megint felolvasás lesz a dologból, azonban engedelmeskedés az első erény egy jól rendezett státusban.

– Méltóztatja parancsolni.

– Jöjjön ide csak, Margari; maga tud diákul, fordítsa le nekem Kálmánnak a penzumát magyarra.

Margari előbb végignézte az írást, hogy sok-e, nem kellene-e érte külön diurnumot kérni. Azonban csak egy oldal volt. Elmondá a tartalmát híven. Valami ártatlan chria volt arról a témáról, hogy „beatus ille, qui procul negotiis” stb.

– Jól van, no. Elég, elég már. Nincs benne valami hiba? Csak azt akartam tudni.

– De igenis. Itt a poéma fölül hibázik a két punktum, aztán meg ahelyett, hogy „putabam”, szebb lett volna így írni, hogy „arbitratus sum”.

– Jól van. Adja vissza Kálmánnak az egzercíciumot. Aztán ide hallgasson: ha szépszerével hozzáférhet, kerítse kezébe Kálmánnak a többi gyakorlatait is, s hozza ide nekem. Kap érte jó ajándékot.

– Igenis, mindjárt, kérem alássan.

Az „ajándék” szóra a jeles férfiúnak egyszerre nagyon gyorsak lettek a lábai; azt vélte, hogy a feladat teljesítésének legegyenesebb útja leend Kálmán úrfit direkte megrohanni és inhibeálni neki a nagyatyai parancsolatot, hogy minden archívumát rögtön adja ki, mert abban gyönyörködni akarnak.

Erre aztán kapott Kálmán úrfitól egy olyan előre nem sejtett pofont, hogy megcsendült bele a füle, melynek következtében nagy lármát csapott odakinn, fenyegetőzött, hogy panaszra megy a professzorokhoz, s e gonosz szándékától nem is állt el addig, míg Henriette, megtudva az öccsét fenyegető veszélyt, névnapra kapott Szűz Máriás aranyát neki nem ajándékozá, hogy csak hallgasson el, és ne mondja senkinek, hogy Kálmán bántotta. (De azért csak mégis eldicsekedett vele adandó alkalommal mindenkinek, ha nem is panaszképpen.)

János úr az egész délutánt apja szobájában tölté, még a kávéházba sem ment. Bizonyosan várta a revansra való alkalmat.

Untából azt találta ki, hogy unokahúgának kezdett el udvarolni. Odaült mellé, a kezét cirógatta, megjegyezte rá, hogy milyen szép fehér a bőre; kérdezte tőle, hogy mért nem visel már angol fürtöket, mikor azok olyan jól illenek az arcához, az angol misszt is belevonta a diskurzusba, megtudakolva tőle, hogy Henriette tökéletes-e már az angol és francia nyelvben, sok hiányzik-e még, hogy virtuóz legyen a zongorán, példálózott, hogy bizony jó lesz sietni mindenféle tanulnivalóval, mert már Henriette nem gyermek, idestova egyet gondol, s elrepül, akkor aztán ha az ember egyszer már asszony, nem sokat tanul.

– Apropó, Heneriette, van-e már választottad, he?

Henriette sokkal jobban félt tőle, mint hogy e kérdésre elpirult volna, hanem inkább gyanakodva nézett fel rá félénk szemeivel, s nem felelt neki semmit.

De felelt helyette az öregúr, jól összeszidta Jánost.

– Te félbolond! Te egész bolond! Miről beszélsz te annak a gyereknek? Forgasd el a fejét! Anélkül sincsen a helyén. Iskola kell még annak, nevelőház, nem férjhezmenés; te vén szamár! Csak te biztasd. Az én akaratommal, Lapussa Demeter akaratával, öt esztendeig, értsd: ötig se kérő, se más széltoló nem teszi ide a lábát Henriette végett, érted!

János felkacagott e mérges fenyegetőzésre; tréfának vette az egészet, s azzal, mintha Henriette egészen az ő védence volna, bizalmas, pártfogó arccal mondta neki:

– Ne félj, húgocskám, majd hozok én neked vőlegényt, olyat, hogy a nagypapa a mankóját veszi, úgy szalad elibe (az öreg közbeordított valamit, János túlkiáltotta kacagva); ha pedig nem akar hozzáadni, hát elszöktetünk!

Azzal nevetve, mint aki jó szíve túlbuzgalmával nem bír, átölelte, megcsókolta Henriette-et, azzal a rúgkapálózó öreghez futott, azt is összecsókolta, azután Matild felé lépett, de az előre megmondá neki, hogy „engem már ne csókoljon meg, köszönöm!”

Henriette e nagybátyai hízelgés után kétszer-háromszor összeborzadt, mint akinek valami undorító orvosságot kell bevenni, s előre megérzette a szagát.

A pitvarnok félbeszakítá e kedélyes családi enyelgést, jelentve, hogy őnagysága báró Hátszegi úr kívánja tiszteletét tenni.

Demeter úr most egyszerre könyökére emelkedett, hogy János arcára lásson, vajon mit fog tenni. Kilöketi az inasokkal Hátszegit a házból, vagy azt izeni, hogy várjon az előszobában, ahogy ő várt nála, hogy jöjjön holnap? Óh, bizonyára János ilyesmit fog tenni, mert János nagyon büszke ember.

János úr pedig mindezek helyett azt tette, hogy maga rohant ki az ajtón az érkező vendég eleibe, fennhangon kiáltva messziről eléje:

– Óh, kérem alássan. Kedves, tisztelt barátom uram, minek ez a ceremónia miközöttünk, csak tessék egyenesen jönni akármikor hozzánk, báró úr, kegyed előtt nem vagyunk idegenek! Stb. stb.

Azzal karon ragadta érdemes vendégét, s diadaltól ragyogó orcával vezette őt be családi szentélyükbe, bemutatva őt örömtől egészen elfulladt hangon.

– Méltóságos báró Hátszegi Lénárd úr, legkedvesebb barátom.

Aztán azt az ügyetlenséget követte el, hogy az atyját és unokahúgát (akit közelebb ért) egymás után felnevezte a vendég előtt, végre Matild felé fordult, hogy azt is bemutassa neki, de már az akkor olyan képet mutatott rá, mint a márványhölgy Zampában, hogy János elébb jónak látta megkérdezni halkan: mi tetszik. Mire az az odahajló fülébe azt súgta:

– Tanuld meg, hogy ne mutasd be a vendégnek a háziasszonyt, te ügyetlen!

János először megijedt e címtől, másodszor haragudni akart érte, hanem harmadszor jobbnak látta mosolyogva fordulni Hátszegi báró úrhoz, aki udvariasan kisegíté zavarából, mondván:

– Van szerencsém őnagyságát tisztelhetni; több ízben volt alkalmam elmerengeni páholyában látott méltóságteljes arcvonalmain.

– Tessék helyet foglalni…

A kedves ember

Báró Hátszegi igen kedves ember.

Van szép, férfias, büszke arca, erőteljes alakja, szabadon mozog, beszél, szemei ragyognak, magatartása úri, kifejezései válogatottak; valódi gavallér.

Demeter úr egészen meg volt tőle igézve, ámbár Hátszegi ővele nagyon kevés diskurzust kezdett; már csak illem szerint is legtöbbet foglalkozván a jelen levő özvegy delnővel.

Miről volt szó, arra bizony már senki sem emlékszik; mindenféle hiábavalóság: bálok, estélyek, lófuttatás.

Henriette-et meg sem szólították, János úr belebeszélt mindenbe, nem hallgatott rá senki, hanem azért nagyon jól mulatta magát.

Mikor Hátszegi eltávozott, ragyogó arccal kérdezé Lángainétól:

– Nos, hogy tetszik neked ez a fiatalember?

– Szeretném tudni – szólt válasz helyett Lángainé szúrósan –, hogy mi okod volt neked ezt a fiatalembert nálunk bemutatni?

– Nos, nem derék gavallér ember-e?

– Te azt mondtad tegnap, hogy semmiházi.

– No, az nem igaz; mondtam, de nem igaz.

– Azt mondtad, hogy csavargó.

– Mit? Én mondtam? Az lehetetlen! Azt én nem mondtam.

Demeter úr interveniált békés úton.

– No, mondtad, János: így mondtad; hanem akkor haragban voltál, az ember olyankor sokat mond.

– Au contraire! – igyekezett János magát tűzbe hozni – nem csavargó, sőt a legelső földesúr a Hátszeg vidékén. Hogy mondhattam volna én olyat? Kastélya, vára van: egy dinaszta, egy valóságos dinaszta a maga kerületében; olyan úr, mint egy kis herceg, akkor én bolond lehettem, mikor azt mondtam, hogy csavargó…

– Tegnap ki akartad híni párbajra – folytatá Lángainé a csípdőzést.

– No, persze! Majd mindjárt, minden bagatell miatt! Aztán, ha volt is valami haragom ellene, vannak körülmények, amik közt az ember kibékül.

– Ha az ember üzér, ugyé? Ha az embernek eladó háza van, amire alkuszik?

– Azért sem üzér! Hát azért sem eladó ház! – kiálta felpattanva János úr. – Ha már akarod tudni (aztán egyszerre leszállt a hangjával), hanem valami egészen más. Sokkal fontosabb dolog.

– Vagy úgy? – szólt gúnymosollyal Lángainé, s szánalmas tekintetével iparkodott Jánost megrendíteni. (Azt gondolta magában: ez megint egyike azon járdataposóknak, akikhez az én János bátyám engem mindenárom férjhez akarna adni, akiket rám akar disputálni, csak hogy elmenjek a háztól, míg az öreg él. Jólesnék neki, ha beleszeretnék; de azt nem éri meg János barátom, mert amíg atyánk él, addig nem megyek másodszor férjhez.)

– Tehát valami Nagy Sándor, aki hódításra indult ki; aki nem házat, hanem háztüzet jött nézni.

– Igen. Olyasvalami. Kitaláltad, hanem azért mégis tévedni méltóztatol.

– Azon csak örülök.

Demeter úr közbeszólt gunyoros hangnyomattal:

– Matild nem megy férjhez senkihez; nagyon szereti az apját, nagyon jól érzi magát itthon.

– Óh, hohó! – nevete János hetykén. – Nem Matild húgomról van szó! Éppen nincs róla szó.

– Azt remélem is – szólt fönségeskedő kenettel Matild –, ha én kezemet akarom nyújtani valakinek, azt majd én választom magamnak. És arra nem elég valakinek két szép fekete szemének lenni, hogy az én figyelmemet megnyerje; és nem elég neki a tavalyi bálokról tudni beszélni, meg lovon tudni ülni; hanem annak egy kis karakterének is kell lenni, annak becsültetni is kell a világ előtt, hogy ő legyen rám nézve szerencse, ne én őrá.

János tízszer is bele akart vágni a beszédbe; mikor vége volt, kitört belőle a szó:

– De ugyan, kérlek, nincs rólad szó! Egy szó sincs tefelőled. Ne védelmezd magadat; nem akar senki elrabolni; ülhetsz békével a pamlagon, s vetheted a pasziánszot ítéletnapig; Hátszegi báró nem azért jött ide, hogy téged elcsábítson.

– Akkor hát a te űzményed az egész, s mit csinálsz miszteriőz dolgokat belőle, hogy ez meg amaz a titkos szándéka van itten?

– Hát, hisz azért lehet.

– Mi lehet?

– Lehet a báró háztűznéző.

– Ha nekem nem kell?

– Hahaha! Frau von Lángai azt képzeli, hogy ő van egyedül a háznál, akit meg lehet kérni.

Lángainé széjjelnézett a szobában, mintha meg akarná tudni, hogy ki van hát még itt valaki, aki a báró óhajtásainak tárgya lehessen, de biz ő nem vett észre arra való embert sehol.

Megrázta a fejét, egyet rántott a vállán, mint aki nem is reméli, hogy megértsen valamit a dologból. Egyszer azonban szemei véletlenül összetalálkoznak Henriette-éivel. Az a zila tekintet a leány arcán első pillanatra feltűnt előtte, a másik pillanatban már tudta, hogy testvére mit akar, a harmadikban pedig többet tudott, mint ő.

Az első pillanat elárulná neki, hogy Henriette hamarább megértette János szavait, mint ő; a második azt, hogy János Henriette számára hozott vőlegényt; és a harmadik azt, hogy Henriette azt a vőlegényt utálja.

– Kérem, missz Kleerri, fogjanak a zongoraleckéhez: Henriette mindent elfelejt, amit tudott.

A missz és Henriette szót fogadtak, s eltávoztak a harmadik terembe; hanem ezúttal a missznek a szokottnál is több baja volt a kisasszonnyal, aki nagyon hibásan játszott.

Mikor egyedül maradtak, Lángainé szokott, csendes, leptető hangjával szólt hozzá Jánoshoz:

– Tán csak nem Henriette-et akarod férjhez adni?

– No, és miért nem?

– Mert még gyermek, mert még iskola kell neki, nevelőház, nem férjhezmenés, öt esztendeig: érted, ötig ráér kérő jönni a Lapussa-házhoz. (Itt egy éles oldaltekintetet vete Demeter úrra, ki kényelmetlenül fordult fekhelyén jobbrul balra, amint leánya saját szavait ismétlé előtte.)

– Ah, persze! Henriette már tizenhat éves.

– De gyönge, beteges, idegbeteg…

– Mint asszony egészséges lesz.

E masszív észrevételt Demeter úr is jónak látta megerősíteni.

– Te is olyan beteges voltál, mikor férjhez adtunk.

– S milyen boldog voltam azóta, ugye? – válaszolt rá szemrehányólag az özvegy.

– Igen, de a báró igen derék férfi! (Ezt is az öreg mondta, értette alatta: nem olyan nyomorék, mint a te férjed volt.)

– Vagy úgy? Tehát ez az a mexikói vőlegény, akit János ígért, hogy a nagypapa mankóit kapja, úgy szalad eleibe? Akkor ki akartad Jánost kergetni a szobából e szavakért…

A két férfi, azt látva, hogy az asszony nagyon szegletbe szorította már őket, közönséges emberek szokása szerint, azzal szerze magának menekülést, hogy egyszerre ordító hanggal támadt rá mind a kettő, duettben kiáltva:

– De hát mit akarsz te? Mit akarsz?

Lángainé kerekre felnyitotta a szemeit, úgy nézett rájuk, ezzel mutatva, hogy a nagy hangkifejtéstől meg nem ijed.

– Mit akarsz?

– Olyan nagyon kiabálni semmi esetre sem, mint ti ketten, hogy földszint és a második emeletben is meghallják, mit beszélünk. És ha tinektek semmi egyéb szándékotok nincsen, mint Pauline, megholt testvérünk egyik gyermekét lerázni nyakatokról, akkor ennek sem akarok ellentmondani. Szegény Pauline, mindig azt mondta, hogy ha meghal, a leányát énrám hagyja. Én mindig azt mondtam rá, hamarább meghalok én … Jól van, János, jól van.

– De én meg nem foghatlak! – kiálta közbe János mentegetőzve. – Én nem tudom, mi bajod. Ha én Henriette-ről így gondoskodom, ha megismertetem egy derék, gazdag, szeretetre méltó főnemes úrral, aki el akarja venni, aki által egész családunk emelkedni fog, hogy neked ez ellen mi kifogásod lehet, azt én meg nem foghatom.

– Úgy van! – erősíté Demetes úr is, fekhelyén felülve, hogy bátrabban harcolhasson. – Mi oka lehet ezt ellenezni?

– Én nem ellenzem. Csupán bámulok rajtatok, kik, mint valami gyermekek, minden órában változtatjátok a véleményeket. János tegnap sehonnainak nevez egy embert, elmegy, hogy kihíja párbajra, s visszahozza mint kedves barátját s unokahúga kérőjét; te, papa, egy óra előtt iskolába akarod küldeni a gyereket, s most arra gondolsz hogy férjhez add …

– De hát leckézni akarsz te minket? – kiálta közbe durván az öregúr.

– Azt nem – viszonzá Lángainé rendületlen nyugalommal, minden szótagnak egy kimért fél másodpercnyi időt engedve –, hanem annyit mégis megvárok tőled, mint nagyapától, mint Lapussa Demetertől, hogyha unokádnak kérője akad, elébb utána járatsz, hogy ki az és mi az, mert János barátunk csalatkozhatik, amidőn azt hiszi, hogy kedves barátja szeretetre méltó, derék, gazdag főúr. Az, hogy szeretetre méltó, derék ember-e, nem tartozik rád, de azt csak mégis tudnod kell, hogy mint áll, mert lehet valakinek kastélya, vára, és azért lehet fülig adós. Ilyen esetben, ha főúr, annál nagyobb baj neked, mert annál nagyobb követelései lesznek irányodban. Egy családunkba jött ruinált báró neked nagyon sokba kerülhet.

János elsárgult a méregtől; alig találta meg, hogy mit mondjon ellene.

– De hogy állíthatsz te ilyet valakiről, akit nem ismersz?

– De akit te sem ismersz.

– De én jól tudom…

Itt már Demeter úr is közbevágott, ezúttal Matildnak volt előtte igaza. Le is feküdt megint hanyatt, onnan ítélt.

– Te nem tudsz semmit, János. Amit te tudsz, azon el nem indulok. Ebben Matildnak igaza van. Majd elhívatjuk Sipos urat, a fiskálist; ő ért az ilyenhez, ő majd utánajár, és megtudat velünk mindent; azt meg kell tudnunk, hogy a báró mint áll!

Erre János felugrott; csaknem ríva fakadt mérgében, s egy dühös oldalpillantást vetve Lángainéra, megesküvék, hogy most rögtön rohan egyenesen Hátszegihez, s megmondja neki, hogy többet soha be ne tegye lábát ehhez a házhoz, de még őtet magát sem egyhamar látják meg ebben a szobában, azt tudja!

Persze, hogy másnap karonfogva hozta a bárót látogatásra, s azontúl mindennap kétszer jön látogatni Hátszegi; lassankint megosztotta figyelmét az özvegy és a fiatal leány között, utóbb határozottan az utóbbira fordítá kitüntetéseit. Mindennapos vendég lett a háznál.

Hanem azért akármilyen mindennapos volt a háznál a báró, titokban ki voltak adva az utasítások, hogy tekintetes Sipos úr tudja meg hegyéről tövére, vajon voltaképpen csakugyan olyan derék ember-e ő intenzív értékben is, amilyennek kívülről látszik? Értsd: a kamatját költi-e, vagy a kapitálist?

Miről gondolkoznak a gyermekek?

Két hét múlva mindenki el volt ragadtatva a báró személyes kellemei által.

Azt meg kell neki adni, hogy igen kellemes társalgó; mindig vidám, eleven, élces és bátor; az öregurat sokszor megnevetteti, Demeter úr alig várhatja már, hogy jöjjön. János úrnak nagyon tetszik, hogy parádézhat vele; mikor kocsizni megy a vásroserdőbe, múlhatlan eset, hogy őt is magával vigye. A színházban mindennapos nála a páholyban, s beszél vele fennhangon, hogy észrevegyék. Sőt már sikerült is neki egypárszor mindenféle mágnásokkal megismerkedni általa, kik azóta az utcán is kalapbillentést váltanak Jánossal. Ez volt az ő valahai óhajtása.

Azt is megtudták már Hátszegiről, hogy vagyoni állapotja valóban szilárd lábakon áll, váltóit sohasem látni a piacon; üzérek nem találkoznak vele; mindig kész fizető, és soha zavarba nem jön, ahogy más földesurak szoktak, kiknek, ha egy évben leszáll a termékek ára, fitymálja a kupec, mindjárt kiesik a föld a lábok alól; Hátszegi pedig roppant birtokaiból amit összegyűjtött, engedi raktárban állni, nem szorul rájuk, akkor ad el búzát együtt, mikor jó ára van. Ez a legbiztosabb mérlege a szilárd vagyoni helyzetnek. De azonkívül is feneketlen mélységű pénztárának kell lenni. Egy bécsi bankár, Demeter úr ügyfele, beszélt róla egy esetet, hogy egy ízben Bécsben járva, ő is tréfából megkísérté a börzén a promessz játékot, s valami üzérrel szerződött, hogy ekkor és ekkor a mai áron átvesz tőle ezer darab hitelrészvényt. A határidőre a részvények pár forinttal alábbszálltak, és így tulajdonképpen a báró vesztett tán kétezer forintot; szokás az ilyen játéknál csupán a különbséget egyenlíteni ki, s a vett és eladott részvényeket egyik fél sem látja soha. Ezúttal azonban a bankárnak más spekulációja volt; a határnapon mind az ezer részvényt elhozta Hátszeginek, hogy fizesse ki készpénzzel. Ez olyan manőver, hogy akkor aztán ugyanazon kalmár alkuszai megjelennek a szorongatott börzejátékosnál, s kínálnak neki pénzt rettentő kamatra addig a pár napig, míg az átvett részvényeket megint eladhatja. De Hátszeginél ez nem sikerült; – amint a részvényeket elhozták neki, rögtön kifizette az egész roppant összeget – tán hamis bankókban? – óh, nem! –, valóságos körmöci aranyakban. Aki annyi aranyat tart kéznél, az nem bolond ember.

Tehát gazdagsága Lapussáékéval egyenrangú.

Itt eddig meg vannak vele elégedve, mindenki el van általa ragadtatva; csak Lángainé affektál egy kissé azzal, hogy ő fél tőle; mikor az asztalnál a kést a kezébe veszi, mindig olyan mozdulatokat tesz vele, mintha valakinek a szívébe akarná ütni, amit János úr szerint nyilván azért mond, mert nem neki udvarol.

Hát Henriette? Hát a menyasszony?

Őt nemigen szokás kérdezni. Neki még sem esze, sem akarata, hogy ilyen fontos ügybe beleszóljon, mint saját férjhezmenése. Azt tulajdonképpen még meg sem mondták neki, hogy férjhez fog menni, azt csak a jelenségekből vette észre, s a báró kitüntető figyelméből, a cselédek suttogásaiból, a családtagok megváltozott magaviseletéből, kik most mind olyan hangon beszélnek vele, mint egy leendő baronesse-szel. Aztán Clementine is annyit fecsegi, hogy mennyi varrni, hímezni valójuk van a kisasszony számára, az a tömérdek fehérnemű, az a sok selyem és csipke; hat varróleány ül mellette, meg ő maga, mégis éjjelt kell nappallá tenniök, hogy elkészüljenek mindennel, mert szükség fog rá lenni.

Így szoktatják apródonkint hozzá ehhez a gondolathoz, míg egyszer azután Lángainé előveszi, s komoly beszédeket tart neki, hogy mi egy nőnek a hivatása általában, és mi különösen egy rangbeli nőnek, aki a családjának is tartozik, hogy a család mennyire el van azzal foglalva, hogy Henriette jóllétéről gondoskodjék, s reméli, hogy ő is hálával fogja viszonozni e jóakaratot; amiből érthetett annyit, hogy ellentmondásról szó sincs.

Már ki is volt tűzve a nap, melyen a jegyváltásnak meg kelle történni; hanem e napot megelőző éjszakán Henriette hirtelen beteg lett, mégpedig oly veszélyesen beteg, hogy a háziorvosért kellett futtatni rögtön.

Ezúttal Lőrincz doktor úr nem aludt, mert éppen akkor jött haza valami betegtől, s azonnal sietett Henriette-hez. Amint a kórjeleket meglátta, nagyon megütődött, hirtelen sok tejet meg olajat itatott a beteggel: kergette a cselédeket gyorsan a gyógyszertárba, azután kiment a konyhába, ott minden rézedényt felhányt, megvizsgált gyertyánál, a szakácsot, mosogató cselédeket lehordta, Clementine kisasszonyt éppen azzal ijesztette meg, hogy mindennek ő az oka; amit az ártatlan teremtés sehogy sem bírt magának megmagyarázni.

Az nem volt elég, hanem még Demeter úr szobájába is bement; ott is olyan inkvizíciót tartott, mint valami vizsgálóbíró. Miből szokott enni, inni a kisasszony, azt neki mind elő kellett hordani, megmutogatni. Mit evett tegnap este? Cukros befőttet. Hol a cukor, hol a kanál? Azt mind meg kellett neki látni.

– De az isten szerelmiért, doktor úr – sopánkodék az öreg Lapussa –, csak nincs talán az a gyermek megmérgezve?

– De igen. Mégpedig rézoldattal.

– Hogyan lehetne az?

– Csak úgy, hogy a réz- vagy ezüstedényben benne hagyják az ételt, például a befőttet, s az egyszerre rézoldatot sajátít el.

Ennyi kémiát nem értett az öreg, hogy az ezüstből hogyan váljon ki rézoldat, hanem azért komolyan megijedt.

– Talán csak nem veszélyes?

Nagy önmegtagadás volna egy praktikus orvostól ilyen kérdésre azt felelni, hogy „nem”.

– Az a szerencse, hogy jókor híttak, reggelre meghalhatott volna bele.

– De meghalni! Most, mikor… (azt akarta mondani, mikor olyan jó partit csinálhatna).

– Igen könnyen meghalhatna bele. A rézoldat veszedelmes méreg, s ha nagyobb adagban keveredik az étel közé, alig lehet mentséget találni ellene. Holnap lejövök, és fényes nappal meg fogok vizsgálni minden ércedényt a háznál. Az ilyen gondatlanság miatt az egész család veszedelembe jöhet. Különösen nagyságodnak is az a rossz szokása van, hogy az ételt sokáig állatja, és szeret mindenféle aranyos, ezüstös tálból, pohárból enni, inni, az mind veszedelmes. Legegészségesebb a közönséges porcelán és üveg: az nem mérges.

– Holnap rendelést fogok adni, minden konyhaedényt újra kell cinezni.

– El kell minden rézedényt hajítani pokolba! – indulatoskodék az orvos. – Nagyságod csak nem fogja magát örökké halálveszedelemnek kitenni, csak azért, hogy a rézedények kárba ne vesszenek? Lám, nagyságod ügyvédje, Sipos úr, csak egy fiskális, azért mégis ezen esetnél rögtön a padlásra küldött minden rézedényt.

– Ennél az esetnél? – kérdé megragadva a szót az öregember.

– Igenis, éppen most jövök tőle. Ott éppen hasonló eset adta elő magát. A segédje, egy derék fiatalember, talán tetszik is ismerni, hasonlóan rézoldattal lett megmérgezve; ebben az órában jövök tőle. Ha későn érkezem hozzá, a fiatalember odavan, mert az ügyetlen cselédek még ecetet adtak neki rá inni.

– Ez nagyon különös.

– Persze, hogy különös; két hasonló mérgezési eset egy időben, és mind a kettő gondatlanság, edények tisztán nem tartása miatt. Azt már minden háznál kellene tudni, hogy réz- és ezüstedényben nem kell semmi nedveset sem főzni, sem tartani; rézmozsárban sót nem kell törni; ezüstpohárból, ha csak belül jól meg nincs aranyozva, nem kell inni, még vizet sem; mert ha áll, az is olvaszt fel; azután ezüst kanalat nem kell semmi ételben felejteni, mert abban is van réz.

– Ugyebár? Azok az ezüstmívesek mind csalnak.

– Nem csalnak, hanem rezet kell vegyíteniük az ezüsthöz, hogy munkálható legyen. Ez nem csalás. Azért híják 16 próbásnak, 13 próbásnak és így tovább az ezüstöt, amint vegyítve van. Ez így van megállapítva.

– És vajon az a fiatalember, az az adjunktus vagy izé szinte veszedelmen kívül van már?

– Óh, igen. Ámbátor sokkal nagyobb adagban részesült a méregből, de nála sokat segített a természet, erősebb testalkotású; hanem a kisasszonynál bizony veszélyes a baj, szokott ideges, szenvedékeny állapotja mellett, úgy hiszem, sokáig meg fogja sínyleni.

– De különös, hogy ilyen egyszerre mind a kettő.

– De jó, hogy egyszerre engemet hívattak. Egy másik orvos, ki negyedórával előttem volt annál a fiatalembernél, azt hitte, hogy gomba által történt a mérgezés, s ezért ecetet rendelt neki, az pedig jelen esetnél még neveli a méreg hatását, de én mindjárt ráismertem, mert nekem ebben nagy praxisom van. A kisasszonynak is nagy szerencséje, hogy itthon találtak.

– Óh, ezerszer köszönjük – szólt meleg hálókabátjába húzva magát Demeter úr, s hálósipkáját fájós szemeire húzva –, nagyon lekötelez bennünket, doktor úr. Tudja, mennyire szeretjük Jettit, mindnyájunknak szeme fénye. Én nem mondhatom ki, milyen nyugtalan vagyok miatta. Azt szeretném, ha doktor úr éjjel-nappal ott volna mellette, s ki nem menne a házból. Én gazdagon megjutalmaznám.

– Hiszen én mindent el fogok követni, s ha csak valami véletlen közbe nem jön, jótállok a siker felől.

– De én mégis nyugodtabb volnék, ha azt tudnám, hogy doktor úr mindig ott van beteg leánykám mellett.

– Azt is örömest tenném, ha több betegeim nem volnának a városban, akik szinte segítségemet igénylik.

– Azokat talán lehetne másra bízni.

– Nem lehet, kérem alássan; köztük veszélyes betegek vannak, különösen az a fiatal ügyvéd.

– Hisz azt bízhatná valamelyik segédjére vagy akárkire, hisz annyi nevezetes orvos van a városban.

– Óh, kérem alássan! Ha már egyszer én voltam ott, nem bocsátok mást az ágyához. Majd, hogy megölje! Ez az én reputációm dolga már! És ilyen nevezetes kettős kóreset egyszerre. Óh, ezt nem engedhetem másnak.

– No, jól van, doktor úr; hát csak kérem, gyógyítsa meg leánykánkat.

– Remélem, mind a kettőt megszabadítandom; most benézek hozzá, azután visszafutok tens Sipos úrhoz, s egy óra múlva ismét itten leszek.

A derék férfiú nem látott ebben mást két nevezetesen összevágó kóresetnél. Ő jól ismerte az emberi életműszerek rendezetét, a véredények alkotását, a mérgek hatását és küljeleit; hanem az emberi szíveik titkait kevésbé.

Az öreg Lapussa Demeter pedig nem tanult sem kémiát, sem anatómiát, hanem azért látta e kettős kóresetnek olyan diagnózisát, amit nem fürkésznek az orvosok.

Demeter úr azonban nem szólt arról senkinek semmit, amit maga gondolt; engedte a másnapi orvosi vizsgálatot házánál annak rendi szerint végbemenni; engedte a rézedényeket padlásra vándorolni, az ezüstöket az ötvöshöz küldetni, újraaranyozás végett, egypár cselédet hagyott elbocsáttatni, akiket közvetlen hanyagsági gyanú terhelt; a többit János úr sorban pofozni ígérkezett; azt engedte végrehajtásra menni, pedig János úr az ily merényletekben szavatartó. Senkit sem világosított fel arról, amit maga gondolt.

Hanem Henriette egész betegsége alatt órárul órára értesítteté magát unokája hogyléte felől. Clementine és egy vén cseléd felváltva őrködtek ágya mellett; gyakran Lángainé is egész órákat eltöltött szobájában; a nevelőnő most pihent, mert hisz a betegápolás nem zongoralecke.

Az meg volt mindenkinek parancsolva, hogy egy pillanatra se hagyják Henriette-et magára, s Demeter úr különösen rendeletül adá, hogy Kálmán hat lépésnél közelebb ne bocsáttassék testvére ágyához; először, mert hideget visz be, meghűti a beteget, másodszor, mert ostobaságokat fecseg, könnyen indulatba hozhatja, és végtére, mivel hebehurgya gyerek, ha Henriette valamit meg találna kívánni, ami neki nem egészséges, még lopva odavinné neki; vagy hideg vizet adna neki, mikor annak nem szabad inni; azért csak maradjon ő távol.

Utoljára is, hetek múlva, a jó isten meg az áldott természet győzelemre segíték Lőrincz doktor fáradozásait a méreg hatása fölött; Henriette kezdett csendesen kiépülni. Nagyon odavolt még, de az orvos biztatása szerint már minden életveszélyen kívül; amikor a betegnek apró kívánságait teljesíteni szabad.

Lángainé az orvos jelenlétében kérdezé a betegtől; nem kívánna-e ezt vagy amazt, nincs-e valami étel vagy kedvtöltés után vágya?

A halavány gyermek bágyadtan lehunyta szemeit, mintha azt felelné: „vágynám a sírban feküdni – jó mélyen.”

– Unom magamat nagyon – szólt felsóhajtva. – Szeretnék valamit olvasni.

– Azt nem szabad – szólt az orvos –, attul megfájdul a feje. Hanem másvalaki olvashat fel valami vidám regényeket, például Boz Pickwick klubját; vagy Maryattól Simple Pétert, azok nem izgatók.

– Az jó lesz.

Mindjárt utasítást kapott a nevelőnő, hogy szíveskedjék kezébe venni a könyvet, s olvasson fel Henriette előtt. A Pickwick klubra esett a választás.

A csaszlaui angol kisasszony nem nagy mulatságát találta a humorisztikus regényben, mit a világ remekműnek ismert el, s biz az első fejezetnél nagyon sokat ásított rajta, a másodiknál még többet. A harmadiknál le akarta beszélni Henriette-et, hogy azt tovább folytassák, mert nagyon unalmas. Henriette ellenben nagyon érdekesnek találta; missz Kleerri végre azt mondá, hogy biz az ő torka már kiszáradt, majd délután folytassák, s azzal becsapta a könyvet.

Délután Henriette folytonosan nyűgösködött az ápolásában aggó Clementine előtt, hogy milyen rossz az, mikor egy érdekes munkát félbeszakítanak, mikor az ember szeretné tudni, hogy mi lett már tovább.

– Lelkem, kisasszony, én szívesen olvasnám tovább, de nagyon rosszak a szemeim, elromlottak a sok varrásban.

– Talán Kálmán olvashatná.

– Jaj, galambom, Jettikém, annak nem lehet ide jönni, mert sok tanulnivalója van. Tudja: diák, akit megbüntetnek, ha a leckéjét nem mondja fel, ma is azt izente Margari által a professzor, hogy semmit sem tudott; szekundát kapott. (Nem akarta azzal szomorítani, hogy az ki van tiltva innen.)

– Hát Margari olvashatna fel.

– A biz igaz. Az már olvashat fel. Mindjárt felkeresem, csak behívom elébb az ápolónét, hogy a kisasszony magára ne maradjon.

A jó lélek azt gondolta magában, hogy miután az orvos megengedte a lábadozónak, hogy felolvasást hallgasson, miért ne hallgathatná Margariét, ha olyan nagyon kívánja, s miután holmi ígéretekkel rábírta Margarit ez extra áldozatra, nemsokára visszatért vele, leültette őt valami függöny mellé, hogy a betegre ne lásson, mert az talán illetlen volna, s kezébe adta a könyvet.

Alig morzsolt le néhány sort Margari, midőn Henriette újra elkezde nyűgösködni, hogy ő olyan nagyon szeretne valami jót enni. Olyan régen nem is kóstolt az ételbe, de most olyan kedve volna valamihez; hisz az orvos megengedte.

A jószívű kisasszony kapott ez óhajtáson, s kikérdezé, mit szeretne, hogyan szeretné. Henriette azután utasításba adott neki valami becsinált levet, valami beteges furfanggal kigondolt furcsaságot, mi legyen és mi ne legyen benne; annyira, hogy azzal kénytelen volt Clementine maga lefáradni a konyhába, mert bizonyos volt felőle, hogy ha a cselédre bízza, az, amíg a lépcsőkön aláér, felét elfelejti.

Alig tette be az ajtót maga után Clementine, midőn Henriette félbeszakasztá Margari olvasását!

– Kérem önt, az egekre, jöjjön közelebb hozzám egy szóra.

A jeles férfiú úgy megijedt a váratlan megszólításra, hogy el akart szaladni, s lármát ütni odakinn; azt hitte, a kisasszony rögtön forrólázba esett, s fantáziálni kezd; különben hogy híhatná őt közelebb?

Azonban a beteg leányka, két fehér reszkető kezét összetéve, oly esdve tekinte rá, hogy meg kellett rajta indulnia, s minden diurnum nélkül elszánta magát, hogy közelebb lépjen hozzá.

Henriette nem átallta két kezével megragadni a tétovázó férfiú kezét.

– Az istenre kérem önt, jó Margari. Egy nyugtalanságom van, ami miatt nem tudok aludni, nem tudom a szemeimet lehunyni. Ha alszom is, mindig azzal álmodom. Ön megszabadíthat attól. Egyedül önben van bizodalmam. Hisz ön is éppen úgy szenved a háznál, mint én; önnek nincs oka engemet bántani, üldözni; ugye, megteszi ön, édes jó Margari, amire kérem önt?

Margari csakugyan azt hitte, hogy a kisasszony félrebeszél. Ráhagyta, hogy mindent teljesít, csak parancsoljon.

– Én nagyon jó fogok önhöz lenni, egész életemben soha el nem felejtem, ami jót most tesz velem, s majd meglátja, meg fogom önnek hálálni még valaha.

– Oh, kérem alássan, eddig is nagyon jó volt a kisasszony hozzám mindig. Ha rám emlékezem hogy engemet ennél a háznál mindenki vegzálta, csak a kisasszony fogta pártját nekem. De hisz azt el nem felejtem soha. Parancsolja velem, én megyek a tűzbe is érte.

Az érzékeny férfiú sírni is kezdett, míg Henriette erről le nem beszélte, mert meglátják, s majd kérdezik, hogy miért sírt.

– Nézze ön – szólt a lyánka, egy kis fekete zsinórra akasztott kulcsot vonva elő kebeléből. – Ez a chatouille-om kulcsa. Nyissa ki azt; talál benne egy csomag írást, kék szalaggal átkötve. Azokat vegye magához. Mindig, egész betegségem alatt attól rettegtem, hogy ezeket megtalálják nálam, hogy kutatni fognak és ráakadnak; s mikor magamhoz tértem, akkor azon tépelődtem, hogy nem beszéltem-e ki hagymázom alatt valamit ez írásokról. Óh, az rettenetes volna, ha rokonaim megkapnák. Vegye ön ki azokat gyorsan, míg Clementine vissza nem jő. Előtte is titkolnom kell mindent.

Margari elég ügyességgel teljesíté a feladatot, nem tört el egyebet, csak a chatouille tükrét a kinyitás közben; elég volt tőle ennyi. Az iratokat ott lelte mind szépen összekötve.

És most megfogá kezét Henriette, s oly forrón megszorítá, s oly őszintén, oly esdve nézett szép, panasztevő szemeivel annak szemeibe, hogy e tekintettől egy őrült meggyógyult volna.

– Én önt becsületes embernek ismerem. Ígérje meg, hogy ez iratokba nem fog egy pillantást is vetni, hanem átadja azokat Kálmán öcsémnek, ő majd azután tudni fogja, hogy mit tegyen velök. Ugye, édes Margari, megteszi ezt ön értem, az én kedvemért? Hisz ezt úgy vegye ön, mintha egy halott jönne vissza önhöz a túlvilágról, s az kérné önt kétségbeesett könyörgéssel, hogy amitől a sírban nem nyughatik, amitől elkárhozik, azon gondolattól szabadítsa meg lelkét.