JOHN LANGAN

HORGOK

John Langan: The Fisherman

Copyright © 2016 by John Langan

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Langan: The Fisherman

Word Horde, California, USA, 2016

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 283 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Tabák Miklós

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Pozsik László

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: horror

Fionának

Talán meghatározhatatlanságával előrevetíti a világegyetem lélektelen űrének és nagyságának árnyékát, s így hátulról döf le bennünket a megsemmisülés gondolatával, midőn a Tejút fehér mélységeit nézzük?...

– ha mindezen eltűnődünk, akkor a sápadt világegyetem úgy áll előttünk, mint a leprás; s mint akaratos lappföldi utazók, akik nem hajlandók színes és színesítő szemüveget felvenni, a nyomorult hitetlen vakulásig mered a roppant fehér lepelre, amely beburkolja körülötte az egész látóhatárt. S mindennek jelképe az albínó bálna volt. Csodálkoztok hát az ádáz hajszán?

Herman Melville: Moby Dick

(Szász Imre fordítása)

1. RÉSZ
FÉRFIAK NŐK NÉLKÜL

I

HOGYAN MENTETTE MEG AZ ÉLETEMET A HORGÁSZAT

NE ABRAHAMNEK SZÓLÍTS, hanem Abe-nek. Habár anyámtól kaptam az Abraham nevet, sosem szerettem. Olyan nagyképű név, olyan bibliai, olyan… Azt hiszem, a „patriarkális” szót keresem. És ha valami nem vagyok, akkor pátriárka. Volt idő, amikor úgy gondoltam, hogy szeretnék gyereket, legalább egyet, de manapság már a láttukra is felfordul a gyomrom.

Néhány évvel ezelőtt, a pontos szám nem érdekes, elkezdtem horgászni. Most már hosszú ideje horgászom, és ahogy sejtheted, tudok egy-két történetet. Mert a horgászok már csak ilyenek, nem? Imádnak mesélni. Van olyan történetem, amit megéltem, van, amit mások szájából hallottam. A legtöbb vicces: megmosolyogtatnak, sőt néha megnevettetnek, ami nem kis dolog ám. A nevetés olykor hidat építhet, amelyen át kijuthatsz egy rossz időszakból, nekem elhiheted. Van néhány olyan történetem is, amit a „fura” jelzővel illetnék. Ilyet csak párat ismerek, de ha elmondom, vakarni fogod a fejed, és talán megborzongsz, ami a maga módján kellemes is lehet.

És van egy történet, ami… nos, kifejezetten borzalmas, talán nem is szabadna elmesélni. Már majdnem tíz éve történt, június első szombatján, és mire leszállt az éjszaka, elveszítettem egy jó barátomat, félig-meddig a józan eszemet és csaknem az életemet is. Sőt, egy paraszthajszál híján még ennél is sokkal többet. Emiatt hagytam abba a horgászást majdnem egy évtizedig, és noha azóta újrakezdtem, nincs olyan erő a földön vagy a felszíne alatt, ami rávehetne, hogy visszamenjek a Catskill-hegységbe, a Dutchman’s Creek nevű patakhoz, arra a helyre, amit egy férfi, akire hallgatnom kellett volna, úgy nevezett: „Der Platz des Fischers.”

Megtalálhatod a patakot a térképen, ha nagyon figyelmes vagy. Keresd meg az Ashokan-víztározó északi csúcsát Woodstock mellett, majd indulj el lefelé a déli partján. Előfordulhat, hogy elsőre nem találod meg. Látsz majd egy kék vonalat Wiltwycktől északra, ami a víztározó közeléből kígyózik a Hudson felé. Ott történt az egész, bár hogy mi volt ez a bizonyos „egész”, azt még most sem tudom megmondani. Csak azt vagyok képes elmesélni, hogy mit hallottam, és mit láttam. Tudom, hogy a Dutchman’s Creek mély, sokkal mélyebb, mint szabadna vagy kéne lennie, és bele sem akarok gondolni, mivel van tele. Az azt körülvevő erdőben eljutottam egy olyan helyre, amit nem találsz meg a térképen, semmilyen térképen, amelyet benzinkútnál vagy sportboltban venni lehet. Egy óceán partján álltam, amelynek hullámai olyan feketék voltak, mint ennek a tollnak a hegyéből kifutó tinta. Láttam, hogy egy nő, akinek a bőre fakón derengett, akár a holdfény, kitátja a száját, egyre nagyobbra és nagyobbra, mígnem szinte barlanggá nyílt, amelyben olyan fűrészes fogak sorakoztak, hogy inkább illettek volna egy cápa szájába. Vadul reszkető kézzel egy ócska kést szegeztem magam elé, miközben három rémálomalak közeledett felém.

De túlságosan előreszaladtam. Előbb hallanod kell más dolgokról, például Dan Drescherről, szegény szerencsétlen Danről, aki aznap reggel velem tartott a Catskillbe. Hallanod kell Howard történetét, amelyet most már sokkal jobban értek, mint amikor elmondta nekem Herman büféjében. Hallanod kell a horgászatról is. Mindent a maga idején. Ki nem állhatom az összecsapott történeteket. Nem kell, hogy egy történetben úgy passzoljon minden, mint az előregyártott házban – nem, menjen csak a maga útján –, de igenis legyen meg a maga medre. Még egy ilyen szénfekete történetnek is.

Felteheted a kérdést: miért kerítek neki ekkora feneket? Vannak olyan gonosz dolgok, amelyeknek a puszta közelsége is beszennyez, gonosz pecsétet hagynak a lelkeden, mint a kopár folt az erdőben, ahol semmi sem nő. Szerinted egy történet elbír ekkora gonoszságot? Túl szép lenne, nem? Talán igaz ez az apró rossz dolgokra, tudod, a mindennapi frusztrációkra, amikből vicces sztorikat kerekíthetsz a partikon. Én azonban kétlem, hogy a pataknál történtekre ez vár. Azokat nem lehet átalakítani, csak átörökíteni.

És ez még nem is minden. Ott van az a mese, amelyet Dannel hallottunk Herman büféjében. Amióta Howard elmesélte, mi történt Lottie Schmidttel meg a családjával jó kilencven évvel ezelőtt, képtelen vagyok kiverni a fejemből. Bár ez a kifejezés, hogy „képtelen vagyok kiverni a fejemből”, egyáltalán nem fedi a valóságot: szóról szóra emlékszem a történetre, ahogy Howard is a lelkész szavaira, akitől hallotta. Kétségtelen, hogy részben azért is olyan élénk az emlék, mert Howard elbeszélése sok mindent megmagyaráz abból, ami Dannel és velem történt aznap. Az agyam zugaiban jár-kel a történet a víztározó építéséről és arról, hogy kit – és mit – rejt a víz. Még ha meg is fogadjuk Howard tanácsát, és aznap elkerüljük a patakot – sőt ha megfordulunk és hazahajtunk, amilyen gyorsan csak tudunk, mert ezt kellett volna tennünk –, szilárd meggyőződésem, hogy akkor is beleég az emlékezetünkbe, amit hallottunk. Kísértheti egy történet az embert? Megszállhatja? Néha csak arra tudok gondolni, hogy amikor annak a júniusi szombatnak az eseményei elhangzanak, az csak ürügy azoknak a még távolabbi eseményeknek, hogy újra befurakodjanak a világba.

Tessék, megint előreszaladtam. Mindennek megvan a maga helye és ideje, beleértve a történetet Lottie Schmidtről, az apjáról, Rainerről és arról a férfiról, akit úgy nevezett: Der Fischer. Ugorjunk vissza az elejére. Kezdjük azzal, hogy mondok pár szót életem nagy szenvedélyéről… Pontosabban amiről azt hittem, hogy életem nagy szenvedélye: kezdjük pár szóval a horgászatról!

Nem gyerekkoromban tanultam meg, hogy kell csinálni. A papám elvitt egyszer-kétszer, de ő se volt nagy pecás, úgyhogy inkább olyasmit tanított, amihez értett, például baseballozni és gitározni. Aztán egy nap, olyan huszonöt-harminc évvel azután, amikor a papámmal az utolsó szombat délelőttöt töltöttük úgy, hogy egy vödörnyi kukacot szép lassan vízbe fojtottunk, azzal a gondolattal ébredtem: szeretnék elmenni horgászni. Nem is. Azzal a gondolattal ébredtem: el kell mennem horgászni. Éppolyan mohón szükségem volt erre, mint egy tikkasztó júliusi délután a nagy pohár vízre, amiben jégkockák csilingelnek. Hogy miért pont a horgászat iránt fogott el a vágy, magam sem tudom. Tény, hogy éppen nehéz időszakon mentem keresztül. A feleségem nemrég hunyt el, pedig még két éve sem voltunk házasok, így aztán pont olyan kliséket éltem meg, amiket tévéfilmekben látni és countrydalokban hallani. Ez nagyrészt azt jelentette, hogy túl sokat ittam, és mivel papa az iváshoz se értett, azt jelentette, hogy az ivást is rosszul csináltam: fél üveg whiskyre fél üveg bor, aztán sokáig kapaszkodtam a vécékagylóba, miközben a fürdőszoba vidáman forgott körülöttem. És persze a munkám is megszenvedte – rendszerelemző voltam az IBM-nél, Poughkeepsie-ben –, de szerencsémre a menedzserem elküldött betegszabadságra, ahelyett, hogy kirúgott volna, pedig rászolgáltam. Ez még akkor történt, amikor az IBM normális munkahelynek számított. Elengedtek három hónap fizetett szabadságra. El tudod hinni? Szinte az egész első hónapot azzal töltöttem, hogy a pohár fenekét nézegettem. Akkor ettem, amikor eszembe jutott, vagyis nem túl gyakran, általában mogyoróvajas-lekváros szendvicset, amit a változatosság kedvéért hébe-hóba lecseréltem hamburgerre és sült krumplira. A második hónap kábé ugyanígy telt, kivéve, hogy meglátogattak a néhai feleségem szülei és a testvérem, de egyik vizit sem ment olyan jól, hogy érdemes legyen elmesélni. Mindnyájan szenvedtünk. Marie kivételes volt, nem hasonlított senkihez. Olyan húsba vágón éreztük a hiányát, mintha valaki benyúlna a szádba egy fogóval, és kitépné az egyik bölcsességfogadat: nyílt seb volt, ami minden porcikánkba kisugározta a fájdalmat. És ahogy nem tudod megállni, hogy ne bizergáld a nyelveddel a fogad helyét, amíg meg nem sajdul, ugyanúgy nem tudtuk megállni, hogy ne kutakodjunk az emlékeink között, amíg újra ránk nem tört a fájdalom. A harmadik hónap végén már csak alsógatyában gubbasztottam a kanapén a tévé előtt, azt kortyolgatva, ami épp a kezem ügyébe esett. Valamennyit azért tanultam, mint látod.

Volt nálam több cipősdoboz tele fényképekkel, amiket nem jutott időm albumba rendezni. Aztán amikor az alkohol elérte a megfelelő szintet a véremben, kivettem a dobozokat a hálószobai szekrényből, és körülbástyáztam magam a házasságom emlékeivel. Ott volt Marie, amikor megismertem: pontosabban, amikor először beszéltem vele igazán, hiszen előtte már bemutattak bennünket egymásnak a munkahelyen, még a nyár elején, amikor beállt a céghez, rögtön a főiskola elvégzése után. Két projektben is együtt dolgoztunk, így júliusban és augusztusban futólag többször láttuk egymást, bár pár udvarias szónál többet nem váltottunk. Aztán szeptemberben a munka ünnepén valaki bulit rendezett a házában – Tim Stoffelre tippelnék –, és egymás mellé kerültünk az udvaron felállított egyik kártyaasztalnál. Ő Jenny Barnett-tel jött, de Jenny lelépett Steve Collinsszal, és a többi vendéget még annyira sem ismerte, mint engem. Mindig tagadta, de én biztos vagyok benne, hogy amikor megkérdezte, hogy vagyok, csak az időt akarta elütni, amíg megeszi, ami a tányérján van, aztán hazaindul. Az ember azt hinné, beleégett az agyamba az a beszélgetés, de ha agyonütnek, sem emlékszem másra, mint hogy örömmel tudtam meg, hogy ő is Hank Williams, Sr. rajongója. Őszintén bevallom, teljesen lefoglalt, hogy ne bámuljam túlságosan a bikinifelsőt, amit a sorthoz és a tornacipőhöz felvett. Jellemző a férfiakra, tudom. Addig beszélgettünk, míg egyszer csak Tim állt meg a kártyaasztal túlsó felén azzal, hogy nem muszáj ugyan hazamennünk, de itt sem maradhatunk tovább. Mi mégis hazamentünk – mármint ki-ki a saját otthonába –, de az együtt töltött idő hatására furán éreztem magam: miután elváltunk, valahogy minden kissé fakóbb lett, mint amikor egymás mellett ültünk.

No persze egy-két órányi kellemes beszélgetés nem garancia semmire, és talán sosem kerül a birtokomba az a fénykép, amelyet Jenny készített Marie-ről: a haja lófarokba fogva, a szemét és az arca nagy részét hatalmas napszemüveg takarja, a bikinifelső sárga-fehér pántjától a nyári barnasága még sötétebbnek tűnik. Jó tizenöt évvel idősebb voltam nála, ezért aztán óvatosan viszonyultam ahhoz, amiről úgy éreztem, létrejött közöttünk. Szeretném azt mondani, hogy azért tétováztam, mert nem akartam egy olyan fiatal lányt zaklatni, aki az unokahúgom lehetett volna, ha nem egyenesen a lányom, holott valójában legalább annyira közrejátszott, hogy nem akartam bolondot csinálni magamból. „Nincs nagyobb bolond, mint egy vén bolond”, mondogatta papa, és bár aligha tartottam magam öregnek, Marie-hez képest viszont bakfisnak sem lehetett volna nevezni.

Egy másik fényképpel előreugrottam a következő tavaszra. Marie-vel térdig álltunk egy patakban – vagyis nekem ért térdig, neki inkább combközépig. Az egyik barátnője meghívott bennünket, hogy töltsük a napot a Catskill-hegységben, ahol a barátnő testvérének volt egy hétvégi háza, ami jobbnak bizonyult, mint vártam. Egy magas, hullámos domb közepén állt, egy kavicsos út mellett, amin óvatosan kellett hajtani, ha nem akartad tönkretenni az alvázat. A ház kívülről egy megkurtított pajtának tűnt, magasabb volt, mint amilyen hosszú. Belül új fabútorok, acél konyhai eszközök és egy kőkandalló, felettük boltozatos mennyezet, afelett tetőtér. Egy manhattani ügyvéd építtette, de alighogy elkészült, kénytelen volt megválni tőle. Ekkor szerezte meg Marie barátnőjének testvére, aki a postán dolgozott, ráadásul gombokért vette meg, ahogy mondani szokás. Ebédidőben érkeztünk meg, és az lett életem egyik legkellemesebb délutánja, ahogy felgyalogoltunk a kavicsos úton Marie barátnőjével, akit Karennek hívtak, ha nem tévedek. Ők ketten egymás mellett nőttek fel. Olyan egy mérföld után az út átvágott egy széles mezőn, amelynek túloldalán fasor jelezte, hogy ott egy patak fut. Forróság volt, a napfény szinte szétfolyt a levegőben, így aztán nem tudtunk ellenállni a fák árnyékának, a meglepően hideg víznek. A tornacipőnket a nyakunkba akasztottuk, és belegázoltunk. A patakmeder sziklás volt, óvatosan kellett lépkedni. Karen a kezét széttárva lépkedett, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban eleshet. Marie a közelemben maradt, hogy megkapaszkodhasson bennem, ha kell. Nem tudom felidézni, miről beszélgettünk. Arra emlékszem, hogy bámultam a víz felszínét, a rajta szaladgáló kis rovarokat. Hogy is hívják őket, vízipoloska? Fura, de nem jut eszembe a rendes nevük. Több tucat volt belőlük, úgy siklottak a vízen, mintha szilárd lett volna a felszíne, pedig a benne gázoló lábam az ellenkezőjét igazolta. Alant, a homályban akkora pisztrángok cikáztak a sziklák között, ami felülmúlta volna a vízipoloskák rovarképzeletét. Időnként egy csobbanás és egy szétterjedő hullámgyűrű jelezte, hogy hol nyelt el egy-egy rovart egy nagy fekete barlang. Olyan száz yardot gázolhattunk folyásirányban, amikor megpillantottunk egy kis gátat. A rajta átömlő vízrétegen keresztül annyit láttunk belőle, hogy öreg, de egyik parton sem volt semmi, ami megmagyarázta volna, hogyan vagy miért került oda. Észszerűnek tűnt megfordulni és visszaindulni a házhoz, ahol Karen testvére sütögetésre készült, de előtte még Karen lefényképezett kettőnket Marie-vel a patakban. Ezen a fotón Marie haja ki van engedve, és nagy batikolt pólót visel, amit az egyik fiókomból ásott elő és szörnyen viccesnek talált. („Mr. George Jones és Merle Haggard batikolt pólóban?”, nevetett, hiába tiltakoztam, hogy Grateful Deadet is hallgatok.) Azt a zöld Heineken-üveget fogja a kezében, ami elkísért bennünket a kirándulásra, és amitől csak akkor vált meg, amikor készültünk elhagyni a házat. Nem volt nagy ivó, de azt megtanulta, hogy ha van nála egy sörösüveg, akkor nem lóg ki a társaságból. Jobbra tőlünk napfény világítja meg a vizet. Balra sötétség gyülekezik a fák között.

Az előző fénykép és e között majdnem egy év telt el, életem egyik legjobb éve. Ha végignéztem volna a körém rakott cipősdobozokat, találok képet a legszebb pillanatokról: a karácsonyi vacsorától, amin Marie családjánál vettem részt, a halloweeni partin keresztül, ami a harmadik randevúnk volt – és amire Kenny Rogersnek és Dolly Partonnak öltöztünk –, egészen a Burlingtonban töltött kora tavaszi hétvégéig. Elképzelhetőnek tartom, hogy minden szerelmes történet alapvetően egyforma. Néha úgy érzem, hogy ha lebukunk a felszíni részletek alá, nagyjából ugyanazt az eseménysort találjuk. Máskor meg azt gondolom: nem, éppen hogy azok a részletek számítanak. Akármelyik igaz – vagy akár mindkettő, a lényeg ugyanaz –, velünk ez történt a két fénykép közti időben. Egymásba szerettünk, és nem sokkal azután, hogy a második fénykép készült, fél térdre ereszkedve feleségül kértem.

A következő fénykép rá másfél évre készült. Abban az időszakban az a sötétség, ami a második képen még a fák között sűrűsödött, teljesen körbevett bennünket, úgy elnyelt, ahogy a pisztrángok azokat a vízipoloskákat. Visszatértünk a Bermudán töltött nászutunkról, és a következő héten Marie talált egy csomót a bal mellében. Az első pillanattól minden összeesküdött ellenünk. A rák igencsak előrehaladott volt, már a nyirokcsomóit ostromolta, és úgy ellenállt a sugárkezelésnek meg a kemónak, akár egy megállíthatatlan szörny egy gagyi horrorfilmben. Fogalmam sincs, mikor értettük meg vagy fogadtuk el, hogy nem éli túl. Kábé egy hónappal a vég előtt Marie megváltozott. Nyugalom telepedett rá, bár nem tudom ezt pontosan leírni. Nem mondanám, hogy megbékélt, inkább lecsillapodott. Mintha belépett volna az előterébe annak a hosszú, sötét háznak, amely felé eddig megállíthatatlanul haladt. Nem viselkedett morbidan vagy közömbösen – sőt lazább volt, többet nevetett, mint hónapok óta. Nem értettem, mi történik. Azt hittem, ez a változás annak a jele, hogy megfordulnak a dolgok, hogy végre fölébe kerekedett a szervezetében tomboló lénynek. Egyik szombat délután még fel is dobtam neki ezt a gondolatot. Autóval levittem a Hudsonhöz, egy kis parkhoz, amit szeretett, pár mérföldre délre Wiltwycktől. Az egyik első közös hétvégénken akadtunk rá, amikor csak azért autókáztunk, hogy még többet lehessünk együtt. Aznap szellő fújt a folyó felől, amitől túl hideg lett, hogy kiszálljon. Ahogy ott ültünk és néztük a vizet, felvetettem, hogy a kedélyének javulása talán annak a jele, hogy a dolgok is javulni fognak. Vajon tényleg olyan kétségbeesettnek hangozhatott, mint amennyire félek, hogy az volt? Marie nem felelt: bal kezébe fogta a jobb kezemet, az ajkához emelte, és megcsókolta. Azt mondtam magamnak, letaglózta az érzelem, azért nem válaszol, és így is lehetett. Csak éppen nem az az érzelem, amire én gondoltam.

A harmadik kép is ekkortájt készült. Ezen Marie a konyhaasztalra hajol, jobbra felnéz, ahol a fényképezővel állok, és arra kérem, hogy mosolyogjon. Ő pedig mosolyog is, de az a mosoly másfél évnyi kínlódást rejt, tizennyolc hónapja fokozódó mély kimerültséget. Fehér pöttyös sötétkék kendőt visel. Egyik paróka se tetszett neki, amit adtak. Az arca és a karja csontjain feszül a bőr. Mintha gyorsabban öregedne, mintha azt látnám, hogy nézett volna ki, ha megérjük a harmincadik házassági évfordulónkat. Mögötte a reggeli napfény ömlik be a mosogató feletti ablakon, aranyszínnel rajzolja körül őt.

A fénykép után két héttel elment. Hirtelen felgyorsultak az események, alig volt idő besietni vele a kórházi ágyba, amiben meghalt. Ami következett: rengeteg telefon, hogy elmondjam az embereknek, elment, látogatás a temetkezési vállalatnál (amit mindketten halogattunk), a virrasztás, a temetés, utána a fogadás a házban. Az egész olyan volt, akár egy különös színdarab, amibe ugyan beválogattak, de a szövegkönyvét nem kaptam meg. Azt hiszem, kitettem magamért… bár a fene tudja, hogyan lehet ezt megítélni. Majd amikor minden véget ért, és az utolsó vendég mögött is becsukódott az ajtó, ott volt az italszekrény, amit telepakolt pár barát és családtag, akik eljöttek elbúcsúzni Marie-től. Az a szekrény az üvegek soraival meg sokkal több cipősdoboznyi kép, mint gondoltam.

Szóval pocsék állapotban voltam, tagadhatatlan, a feleségem meghalt, én pedig mindent megtettem, hogy kövessem. Úgy is mondhatnánk, hogy hideg február köszöntött a lelkemre. Aztán egy reggel felpattant a szemem, és az a gondolat várt: el kell mennem horgászni. Bárcsak meg tudnám értetni veled, milyen erős volt a késztetés! Egy ideig csak feküdtem, vártam, hogy elmúljon. Sokáig hevertem ott, és amikor a gondolat még mindig óriási neontáblaként villogott az elmémben, úgy döntöttem, beadom a derekam. Le van ejtve, nem igaz? Kerestem egy pólót meg egy nadrágot, ami nem volt túl koszos, kihalásztam a kocsikulcsot a vécéből (ne kérdezd!), és elindultam beszerezni valami horgászfelszerelést.

Az eddigiekből sejtheted, hogy fogalmam sem volt, mit csinálok. A házam kint volt a Frenchman-hegy felé, ezért beautóztam a városba, a Huguenot vasáruboltba, mert valamiért azt hittem, hogy ott lehet venni horgászbotot. Szeretném a piára fogni, pedig puszta tudatlanság volt. Szerencsémre az ottani eladó volt olyan rendes, hogy nem küldött el csak úgy, hanem rámutatott a főutca túlsó oldalán arra az épületre, ahol akkor a Caldor üzletház működött. Kevesebb mint húsz dollárért (nem emlékszem, mennyit költöttem, tizenkettő ötven van a fejemben, de nem vagyok benne biztos, mindenesetre nem volt sok) beszereztem a botot, az orsót, a damilt, a csalidobozt és a szákot. Meg persze egy kalapot. Ugyanis amikor mondtam a kasszáslánynak, hogy horgászni akarok, ragaszkodott hozzá, hogy szaladjak vissza a férfiruharészlegre egy kalapért. Azt nem kötötte ki, milyen kalap legyen, csak annyit mondott, hogy mivel az apja horgász, a bátyja is horgász, és ő maga is tud ezt-azt a horgászatról, nyugodt szívvel kijelentheti, hogy kalap nélkül nem szabad elindulni. Jó tanácsnak hangzott, így hát visszasiettem a férfirészlegre, és felkaptam egy Yankees-baseballsapkát, amit azóta is viselek.

Ugyanaz a kasszáslány azt is tudtomra adta, hogy a városházán kell kérnem horgászengedélyt, és javasolt egy jó helyet a Springvale Road mellett, ahol a családjával néha horgásztak a Svartkil folyóban. Megköszöntem a jó tanácsokat, és siettem megfogadni mindet. A Springvale egy keskeny út, amely párhuzamosan fut a 32-sel, a városon átmenő észak‒déli főúttal. Az első szakaszon a Svartkil nyugati partján halad, ami ott kábé csak ötven yard széles, és juharfák meg bükkfák szegélyezik, amelyek rálógnak a vízre. A kasszáslány által javasolt hely egy meredek partszakasz volt, szemben, az út túloldalán egy lovasistálló állt, a folyó túloldalán pedig a városi golfpálya terült el. Szép kis látvány lehettem, amikor pár óra múlva a folyóparton ültem koszos nadrágban, gyűrött fehér pólóban és baseballsapkában, úgy fogva a vadonatúj horgászbotomat, mint egy különös szerszámot, aminek a használatáról halvány fogalmam sincs. Tulajdonképpen az is volt nekem: egy különös szerszám. Kinyitottam a csalisdobozt, és kivettem az első műcsalit, amit megláttam; piros-fekete volt, két háromágú horoggal, amiből kinéztem, hogy el lehet vele kapni egy halat. Újra meg újra bedobtam ugyanazt a csalit, és nem mentem vele semmire. Már jó két hete horgásztam – és fogtam pár fickándozó kékkopoltyús halat, bár inkább a vakszerencse segített, mint a tudás –, amikor egy öregember, aki hosszú lófarokban hordta az ősz haját, és mellettem horgászott, távozóban a kezembe nyomott egy műanyag poharat, tele kövér, sáros kukacokkal, hogy annak talán több hasznát veszem.

Igen, visszajártam. Habár az első nap semmit nem fogtam, még csak meg se bizergálták a horgot a halak, öt órán át ültem a folyóparton, és néztem, hogy a lassú víz elsodorja a csalimat, és hogy a damilom ötször-hatszor beleakad a folyó fölé lógó fákba. Habár semmit nem értem el azonkívül, hogy kissé elgémberedett a nyakam, másnap mégis visszamentem. És a következő nap is. És harmadnap is. És így tovább. Mindennap kicsivel korábban álltam meg az autóval a Springvale Roadon annál a helynél, és kicsivel tovább maradtam, míg végül az egész napomat kitöltötte a horgászat. Amikor befejeztem, azaz amikor a nappali fénynek hírmondója sem maradt az égen, összepakoltam a felszerelést, de nem hazaindultam, hanem behajtottam a városba, és megálltam a Pete’s Corner Pubban egy hamburgerre, sült krumplira és sörre. Egykettőre kvázi törzsvendég lettem a pubban, a pincérnő ismert engem is meg a rendelésemet is, és ahelyett, hogy az étlapra vesztegette volna az időt, hozta a sörömet – Heinekent, magas pohárban –, és rákérdezett, hogy a szokásosat kérem-e, bár addigra már be is szólt a konyhába. Amikor újra elkezdtem dolgozni, rájöttem, hogy a nap végén be tudok szorítani pár óra horgászást, ha úgy készülök, és beteszem a kocsiba a felszerelést. Mint mondtam, ekkoriban váltottam csaliról kukacra, és a damilom hirtelen életre kelt. Kiderült, hogy a Svartkil telis-tele van hallal: a kékkopoltyús mellett volt naphal, fekete sügér, fekete törpeharcsa, sőt még egy brutális északi süllő is, ami elszakította a damilt, mielőtt partra húzhattam volna. Mivel semmit nem konyítottam a hal megpucolásához és sütéséhez, visszadobtam mindent, amit fogtam, de ez nem zavart.

Tisztában vagyok vele, hogy ez az egész úgy hangzik, mint egy inspirálónak szánt történet – „hogyan mentette meg az életemet a horgászat” vagy hasonló –, de nem ez a célom. A folyónál töltött első nap után is sokáig – főleg miután a horgászszezon ősszel véget ért – bőven volt olyan éjszaka, amikor whiskyhullám ringatott álomba. A házban rendetlenség uralkodott, és Pete-nél ettem a legjobbakat, ami napi szokássá vált. Amikor a kanapén ülve vagy az ágyon fekve Marie-re gondoltam, pocsékul éreztem magam, sőt iszonyúan, mert minden eltelt nap arra emlékeztetett, hogy egyre távolodom tőle. A horgászat sem volt csodaszer.

Amikor azonban a folyónál voltam, ha nem is éreztem magam jobban, de legalább rosszabbul sem. A parton üldögélve meglátogattak azok az érzések, amelyek tartották tőlem a távolságot, amióta Marie elment, sőt, inkább amióta megtalálta a csomót a mellében. Például az elégedettség, amikor szépen sikerült egy dobás: néztem, ahogy a horog ívet ír le a levegőben, hallgattam az orsó surrogását, láttam, ahol a damil befutott a vízbe. Vagy az öröm, ami ritkán jött, és sosem maradt sokáig, amikor hátrarántottam a botot, és láttam, hogy egy fekete sügér zöldes teste szakítja át a folyó bőrét, és vonaglik a levegőben. Leginkább pedig a nyugalom – akár békének is nevezném –, amikor csak néztem a barna vizet, ami New Jersey nyugati hegyeinek egyik tavából tartott a céljához, a Hudsonhöz. Azok a Svartkilnél töltött órák tették lehetővé, hogy kifújjam magam, ha érted, mire gondolok, és fogalmam sincs, milyen sorsra jutok, ha az nincs. Talán amúgy is helyrejöttem volna. Viszont amikor horgásztam, éjjelente nem ittam annyit, hiszen mindig betértem Pete-hez is, így mire hazaértem, igencsak késő volt, én pedig igencsak elfáradtam. És noha a házban rendetlenség uralkodott, mint azt már mondtam, megértettem, hogy ha kicsit rendet rakok, könnyebben megtalálom a holmimat, például a cipőmet, ami pedig azt jelentette, hogy gyorsabban el tudok indulni horgászni. Az esti hamburger és sör volt a napom fénypontja, mármint kulináris szempontból, de a második, horgászattal töltött nap után rászoktam, hogy beugrom különböző kávézókba a városban szendvicsért, chipsért és üdítőért. A fehér kenyérből készült szendvicsben általában szalámi és amerikai sajt volt, extra majonézzel. A chipstől fényes és zsíros lett az ujjam, az üdítő cukorral vonta be a fogaimat. De kaja volt, és rendszeresebb étkezést jelentett, mint amihez szoktam.

Szóval a horgászat nem volt csodaszer, de mindent összevetve azt hiszem, valóban megmentette az életemet. Elárulok egy titkot: nagyon sokáig azt hittem, hogy… szóval, hogy úgy vezettek el a pecázáshoz. Ha érted, mire gondolok. Ezt az egyetlen magyarázatot találtam arra, hogy miért ragadott magával ez a tevékenység, ami amúgy messze kívül esett a mindennapi rutinomon. Persze eleinte nem így gondoltam. Eleinte azt hittem, puszta szerencse, véletlen, megragadt a fejemben valami, amit a tévében láttam. Csakhogy az idő múlásával ez a magyarázat egyre kevésbé győzött meg. A horgászat túlságosan testhezálló volt, passzolt hozzám, mint arra a második évben rájöttem, miután egy télen át próbáltam mással betölteni azt a helyet, amelyet a horgászat foglalt el. Nem mondom, hogy minden ismert sportot és hobbit kipróbáltam – a kardvívásig például nem jutottam el –, de sokat igen, és egy sem mozdított meg bennem semmit. Csak amikor a Springvale Road mellett álltam a helyemen, fejemen a Yankees-sapka, kezemben a bot, és kipróbáltam valami újat, egy zöld-fehér mozgó csalit – csak akkor éreztem, hogy kieresztek, akár az ökölbe szorított kéz, amit olyan régóta úgy tartasz, hogy az ujjaid elfelejtették, hogyan kell kinyújtózni, és akkor hirtelen, egyszer csak mégis szétnyílnak. Beszéltem munkatársakkal, és kiderült, hogy nem sokan érzik ezt akármivel kapcsolatban, nincs olyan erős szenvedélyük, amiben teljesen el tudnak lazulni. Minél tovább tűnődtem rajta, annál nehezebben hittem, hogy véletlenül botlottam bele. Inkább elvezetett hozzá valami vagy valaki, aki elég jól ismert, hogy tudja, ezt nekem találták ki.

Természetesen Marie-re gondolok. A halála utáni hónapokban nem volt semmi olyan tapasztalatom, amiről délutáni beszélgetős műsorokban hallani. Nem éreztem az érintését, nem hallottam a hangját, nem láttam őt. Álmomban ugyan megjelent, mindegyikben, amelyikre emlékeztem, de úgy gondoltam, hogy ez várható is volt. Viszont nem érzékeltem semmilyen módon, bár amikor a húga egy délután beugrott, megesküdött, hogy hallotta Marie-t a konyhaablakon túl egy olyan dalt dúdolni, amit gyerekkorukban énekeltek. Amikor aztán kiszaladt megnézni, az udvar üres volt. Engem nem érintett különösebben rosszul, hogy nem látom vagy hallom Marie-t. Sokat szenvedett, túl sokat, nem nehezteltem rá, hogy pihenni akar. Nem mondanám, hogy vallásos vagyok. Megkereszteltek, és jártam katekizmusra, amíg meg nem bérmálkoztam, de a szüleim se voltak annyira vallásosak. Azért járattak, mert úgy gondolták, bizonyos korig így illik, aztán abbahagyhatják. Abba is hagyták, meg én is, és kész. Sosem foglalkoztam igazán Istennel, a mennyországgal vagy bármi ilyesmivel. Marie-vel ugyan templomban esküdtünk meg, de csak azért, mert ez fontos volt neki. Ugyanezért mondattam érte misét, amit a kedvenc papja celebrált. Amikor haldoklott, amikor elment, mindenféle emberek – közeli családtagoktól munkahelyi ismerősökig – beszéltek nekem vallásról, hitről. Azt mondták, szükségem van rá, segíthet rajtam. Elképzelhető, hogy segített volna. De egyszerűen nem vitt rá a lélek, ha érted, mire gondolok.

Egyik éjjel az unokatestvérem, John, aki pap, jezsuita pap, azzal a szándékkal ugrott be, hogy megtérítsen, vagy hogy is nevezik azt, amikor az ember visszatér az egyház kebelére. Egyszer csak elkezdett beszélni a halálról, megkérdezte, nem találom-e rettenetesnek, ha rágondolok, hogy csak úgy meghalok, és kész. Nem találom-e rettenetesnek, hogy Marie meghalt, és vége, hogy elment és sosem látom többé. Azt mondtam Johnnak, hogy engem nem zavar, és ez volt az igazság. Sokáig betegeskedett, egész házasságunk alatt, minden erejével küzdött, én lennék az utolsó, aki sajnál tőle egy kis nyugalmat. Őszintén szólva tetszett is a gondolat, hogy békében pihen. Sokkal kedvesebbnek, sokkal jótékonyabbnak tűnt, mint egy zsúfolt mennyország, ahol úgy repked, mint egy túl nagyra nőtt kolibri.

Amikor azonban már a második éve horgásztam, elkezdtem töprengeni ezen. Talán igaza volt az unokatestvéremnek. A jezsuiták elvileg okosak, nem? És John mindent bevetett, az biztos. Minden eltelt évvel egyre inkább arra gondoltam, Marie talán nem is távozott ebből a világból, hanem még mélyebbre süllyedt benne. Miután eltemette a föld, talán kijutott belőle, átkerült a talajba, a vízbe, amíg része nem lett a dolgoknak. Talán megtalálta a módját, hogyan vezessen vissza magához.

Telt az idő, én pedig finomítottam a felszerelésemet, a zárt dobú orsóról áttértem a pergető orsóra (a multiplikátoros orsóhoz sose tudtam felnőni), megtanultam használni a műcsalit. Kipróbáltam más folyókat, más patakokat. Noha a Hudson közel volt, autóval húsz percre, ebből a szempontból sose rajongtam érte. Egyrészt nagyon sokáig meg sem lehetett enni, amit fogtál, márpedig nehezen tudtam lemondani erről az ínyencségről, amivel egyébként az egyik munkatársam ismertetett meg: nem is annyira a sügérre gondolok, inkább a harcsára, a süllőre és főleg a pisztrángra. Másrészt hiába szeretem a Hudsont, mert egyébként szeretem, egyszerűen túl nagy. Horgászáshoz jobban kedvelem a kisebb folyóvizet, mert sokkal intimebb. Viszont szükségem van mozgó vízre. Horgásztam tóban, és elismerem, hogy kellemesen el lehet tölteni pár órát egy csónakban, de én szeretem, ha felállhatok, és kinyújtóztathatom a lábam, amikor nekem tetszik. Szóval kipróbáltam az Esopust, aztán a Rondoutot, majd elkezdtem felderíteni a Catskill-hegység folyóvizeit. A Hudson-völgynek ezt a részét alig ismerem, sőt semennyire. Apám a kentuckyi Springfieldből származott – a családja keverék rasszú volt –, bár sráckorában járt erre-arra. Anyám Skóciából jött, St. Andrew’sból, ahol golfpályák vannak. Tizennyolc évesen szállt le a hajóról, Queensben ismerkedett meg apámmal, és miután hozzáment, Poughkeepsie-be költöztek, ahol papa bankigazgatói állást kapott. Egyikük sem ismerte különösebben a térséget, és nem is mutattak hajlandóságot a megismerésére. Eltekintve attól a réges-régi naptól, amelyet Marie-vel a barátnője testvérénél töltöttünk, sosem jártam a hegyekben. Ezért aztán amikor azon az első szombat reggelen ráfordultam a Wiltwyckből kivezető 28-as útra, számomra feltérképezetlen területre indultam.

Az első pillanattól fogva remekül éreztem magam odafent. Nem tudom, jártál-e a Catskillben. Bizonyos távolságból nézve, mondjuk, a régi Caldor (amiből Ames lett, amiből pedig Stop ’N’ Shop) parkolójából Huguenotban, engem mindig hatalmas állatok csordájára emlékeztetett, amelyek a horizonton legelnek. Ha akkor érsz oda autóval, amikor pirkad az ég a csúcsok körül, ezek a hatalmas sziklarakások, amelyek úgy viselik a fákat, akár egy mérföldhosszú kendőt, közelről hihetetlenül fenségesek, szinte magukba szippantják a valóságot. Felsandítasz rájuk, miközben az utat is figyeled, ami már elég forgalmas a hétvégére idemenekülő emberektől, és nem lepődnél meg, ha a legközelebbi hegy egy titáni vállrándítással lehányná magáról a fákat, aztán elbandukolna, akár egy irdatlan, elképzelhetetlen állat. Amikor ráfordulsz arra a másodrendű útra, amelyen menned kell, és követed, ahogy felcsalinkázik a hegyek közé, és mindkét oldalt meredély vesz közre, ami néha kinyílik egy mezőre vagy vén házra, azt gondolod: itt aztán biztos vannak titkos helyek.

Én legalábbis ezt gondoltam. Horgászkalandjaim közben eljutottam nyugaton Oneontáig, északon pedig egész a Catskillig, és a legtöbb útba eső patakból és folyóból húztam ki halat. Majd amikor egy szombat reggel egy patakparton álltam, napfény ugrált a vízen, ami kis zúgókban bukott le egy széles medencébe, ahol lennie kellett egy-két pisztrángnak, és elhajítottam a háromágú horgot, és néztem, ahogy a műcsali ereszkedik a vízben, és vártam, hogy az árnyék odalent csak egy árnyék vagy egy hal, ami reggelizni jött… bizony, az ilyen pillanatokban minden elcsendesedett. Továbbra is hallottam a víz kuncogását és a madarak reggeli társalgását, akár még egy autót is a távolban, ugyanakkor hallottam egy másféle hangot is, egy olyan hangot, ami nem hang volt, hanem csend. Mintha egy másik tér nyílt volna meg körülöttem, és abban a csendben úgy véltem, hallom Marie-t. Nem mondott semmit, hangot sem adott ki, de én akkor is hallottam. Azt már nem tudtam megmondani, hogy boldog vagy szomorú, mert rájöttem, hogy a mozgó árny nem is árny, hanem egy pisztráng, méghozzá jó nagy. Úgyhogy elkezdtem gyorsan tekerni az orsót, mire a csali ugrott egyet a vízben, a karom már megfeszült, várva, hogy a hal ráharapjon, és elkezdődjön a küzdelem. Talán más helyzetben, más környezetben másképp éreztem volna magam, a karomon és tarkómon felállt volna a szőr, és kiszáradt volna a szám. De így, hogy vártam a pisztrángra, vártam, hogy ráharapjon a csalira, nem tehettem mást, mint hogy tudomásul vettem azt a különös csendet. Később, miután azt a halat és még néhány társát kisegítettem a vízből magam mellé a földre, és megjutalmaztam magam egy csokival, elgondolkodtam a történteken, azon a mélységes mély csenden.

Még akkor sem ijedtem meg igazán. Én mindig is úgy láttam, hogy a világ jó nagy, tele annyi dologgal, hogy senki sem ismerheti meg mindet, és én lennék az utolsó, aki úgy tesz, mintha mindent értene. Aztán Marie halála után már nem hittem, hogy létezik bármi is, de lehetségesnek tartottam, hogy tévedek. A fenébe is, igen, akartam, hogy tévedjek. Ki ne akarná? Az, hogy Marie figyel horgászás közben, nem tűnt fenyegetőnek, és miért is tűnt volna? Az a kevés együtt töltött időnk szép volt, talán én is hiányoztam neki, ahogy ő nekem, és látni akarta, hogy vagyok. Nem állítom, hogy ott éreztem a közelben minden folyónál és pataknál. Nem mondhatom, hogy akkor volt jelen, amikor egy bizonyos helyen ültem vagy egy bizonyos napon mentem ki. Elsősorban és leggyakrabban a hegyekben éreztem. Egyszer ott volt, amikor felkapaszkodtam az Esopustól egy kicsi, de sebes patak mellett, aminek a nevét később ki akartam deríteni, de aztán elfelejtettem. Ott volt egyik délután, amikor visszatértem a helyemre a Springvale Road mellett, és azt kellett látnom, hogy kénytelen leszek osztozni rajta két idős nővel, akik kerti széken üldögélnek. Nem mondanám azt, hogy kísértett, ez a szó rendszerességet sugall, de egyszer-kétszer igenis meglátogatott.

II

A VESZTESÉG LÉTRÁJÁNAK FOKAI

EGÉSZ ÁLLÓ NAP tudnék erről beszélni. Nézd el nekem: amikor visszagondolok arra, mit jelentett nekem a horgászat, szinte elfelejtem, mivé vált, ezért hajlamos vagyok elidőzni a múltban. Jó érzés visszatekinteni egy olyan időszakra, amikor a folyónál töltött idő zömében nem azon töprengtem, mi úszik oda a csalimhoz, és amikor az emlékezetem nem kínált válaszul mindenféle képeket. Egy raj, ami nagy ebihalakból állhatott, csak éppen mindegyik egyetlen jókora szemben végződött. Egy hal, ami olyan hátuszonnyal büszkélkedhetett, mint egy sárkány szárnya, és aminek gumiszerű szájában hosszú agyarak sorakoztak. Egy sápadt úszó valami, úszóhártyás kézzel-lábbal, és olyan arccal, ami vibrált, amikor ránéztél. Az efféle képektől rögtön izzadt a tenyerem és meglódult a szívem. De egyelőre az a fontos, hogy tudd, a horgászat milyen szerepet játszott az életemben. Ez segít megmagyarázni, miért kezdtem el magammal vinni Dan Dreschert.

Dant a munkahelyemről ismertem. Az irodája kettővel arrébb volt a vízhűtő felé. Magas pasas: ez futott át a fejemen először, amikor bemutatták, és tipikus reakció lehetett. Dan súrolta a két métert, ráadásul sovány volt, mint a közmondásos kóró. A magassága után a haja tűnt fel, ami élénk narancssárga színben pompázott, és mintha sosem ismertették volna meg a fésű jótékony hatásával. Rövidre nyírva hordta, és el sem tudom képzelni, mit állhatott ki a fodrásznál. Az arca olyan éles metszésű volt, mintha márványból faragták volna: éles homlok, nagy, éles orr, kerekded, mégis éles áll. Sokat mosolygott, és a szeméből kedvesség sugárzott, ami némileg ellensúlyozta az élesség érzetét, de összességében az ember könnyen azt gondolhatta, hogy ez az arc bizony arra termett, hogy ádáz legyen.

Eleinte nem sokszor szóltunk egymáshoz, de akkor barátságosan. Ebben nem volt semmi szokatlan. Jó húsz évvel idősebb voltam nála, középkorú özvegy, aki nem tudott másról beszélni, mint a horgászatról és a baseballról. Ő pedig fiatalember volt, aki nemrég diplomázott az MIT-n, szerette a drága öltönyöket, feleségét és ikerfiait pedig mindenki csodálta. Marie halála óta elég idő eltelt, hogy ne sajduljon meg a szívem a Dan íróasztalára kirakott családi fényképek láttán. Az utóbbi pár évben randevúztam néhány nővel, sőt az egyikkel még kapcsolatunk is volt, ahogy ma nevezik, de arra nem tudtam rávenni magam, hogy elvegyek valaki mást, egyszerűen nem ment. Pár hónappal az esküvő előtt – éppen a fogadást terveztük – Marie hozzám fordult és azt mondta: „Abraham Samuelson, te vagy a legromantikusabb férfi, akit ismerek.” Nem emlékszem, mit feleltem. Valószínűleg elvicceltem. De lehet, hogy igaza volt, lehet, hogy romantikusabb lélek vagyok, mint gondoltam. Mindenesetre én egyedül voltam, Dannek meg ott volt a családja, ami akkor áthidalhatatlan szakadéknak tűnt.

Aztán egyik nap, azt hiszem, egy kedden, Dan nem jött dolgozni. Ez önmagában nem lett volna nagy dolog, csakhogy nem jelentett beteget, amin mindenki meglepődött. Dan kivételesen lelkiismeretes munkatárs hírében állt. Minden reggel legkésőbb nyolc húszkor ott ült az íróasztalánál, jó tíz perccel korábban mindenkinél, maximum tizenöt percig ebédelt – már ha nem dolgozta végig az ebédidőt –, és amikor mi fél ötkor leléptünk, intettünk neki kifelé menet, tudva, hogy kábé fél óra múlva követ majd bennünket. Elkötelezett volt, és elég tehetséges, hogy az elkötelezettsége számítson. Feltételeztem, hogy korai, gyors előléptetésre hajt, amit meg is tudtam érteni, hiszen ikrek várták otthon. Mindezzel csak azt akarom mondani, hogy amikor Dan nem jött be dolgozni, és senki nem tudta az okát, nyugtalanabbak lettünk, mint másvalaki esetében.

Ahogy másnap kiderült, minden okunk megvolt az aggodalomra. Volt, aki a Poughkeepsie Journal címlapján olvasta a reggeli kávé közben, volt, aki a rádióban hallotta, ahogy munkába hajtott, megint más Frank Blocktól, aki önkéntes tűzoltó volt, és akinek távolléte előző nap szintén feltűnt, de senki nem kapcsolta össze Danével. Baleset történt. Dan korán kelő volt, ahogy az ikrek is. A felesége, Sophie néha kihasználta az alkalmat, és kicsit még ágyban maradt, de tegnap valami okból velük együtt felkelt. Elég korán volt, alig múlt hat, így amikor Dan felvetette, hogy négyesben ugorjanak be a városba egy gyors reggelire, mielőtt munkába menne, jó ötletnek tűnt. Becsatolták a kicsiket a gyerekülésekbe, és elindultak. Dan vezetett, aki elfelejtette becsatolni a biztonsági övét, amit Sophie szóvá is tett. A fickó csak megvonta a vállát. Nem fontos, csak ide mennek a közelbe. Te tudod, mondta a neje.

Drescherék a South Morris Road mellett laktak, ami a várostól három mérföldre keresztezi a 299-es utat, a Huguenotba vezető főutat. A 299-es gyorsforgalmi út, azóta az, amióta a Hudsonnek ezen az oldalán élek. Lámpát kellett volna tenniük oda, ahol a Morris keresztezi, nem csak stoptáblát. Persze talán a lámpa sem ért volna semmit. Talán a fickó, aki a nagy fehér kamiont vezette, akkor is hetven mérfölddel megy. Dan azt mesélte, ahogy balra ráfordult a 299-esre, látta a jobbról közeledő kamiont, de nem látszott, hogy annyira gyorsan jön. Kikanyarodott, és a nagy fehér dúvad úgy vágódott bele a Subaruba, akár a mennykő. Dan kirepült a szélvédőn, ezért úszta meg. Az összecsattant autó és kamion repedt fémdarabok szikrazáporában leszánkázott az útról. Még meg sem álltak, az autó berobbant és szabályos tűzgolyóvá vált, amit pillanatokon belül a kamion is követett. Mire az első rendőrautó a helyszínre robogott, már késő volt. Gondolom, már akkor késő volt, amikor Dan rálépett a gázra, és az autó kikanyarodott az útra. Már akkor késő lehetett, amikor a kamiont vezető barom az órájára pillantott, rájött, hogy ha időben le akarja szállítani a reggeli rakományt, bele kell húznia, úgyhogy rálépett a gázra, miközben felváltott. A tűz elvette az életét, amit, azt kell mondanom, nem sajnálok, de elemésztette Sophie-t meg az ikreket is. Két nappal később a halottkém azt mondta Dannek, hogy minden valószínűség szerint meghaltak az ütközéskor, és feltehetőleg egyáltalán nem szenvedtek. Gondolom, azt hitte, ezzel valamennyire vigasztalni tudja a férfit.

Dan elég udvarias volt a halottkémmel, de szerintem még mindig ugyanaz a kábaság uralkodott rajta, mint amikor egy zsaru megtalálta az út mentén botorkálva. Az arca vértől vöröslött, mint ahogy a pulóver is, amit magára kapott a kiruccanásra. A rendőr eleinte abban sem volt biztos, ki ez a hórihorgas fickó. Ahogy az egyik feleslegesen kiérkező mentőautó felé vezette Dant, feltételezve, hogy ő csak egy járókelő, aki belekeveredett a balesetbe, egy kora reggeli kocogó, akit eltalált a törmelék. Kellett pár perc, mire a zsaru rájött, ez az ember annak az autónak a sofőrje, amiből halálos tűzgolyó lett. Amikor leesett neki, megpróbálta kikérdezni Dant az események sorrendjéről, de nem tudott kihúzni belőle értelmes mondatokat. Végül az egyik mentős közölte vele, hogy Dan valószínűleg sokkos állapotban van, és kórházba kell vinni.

A tűz majdnem egy órán át tombolt, három tűzoltóautó tudta csak eloltani. A Huguenotba és onnan kifelé tartó forgalmat kora délutánig elterelték. Két héttel a baleset után közlekedési lámpát szereltek a kereszteződés fölé. Gondolom, ennyit ér manapság négy ember élete. Drescheréknek azonban ez már késő volt, nekik már csak a síremlékük lehetett.

Hat teljes hét eltelt, mire egyáltalán láttuk Dant. Sophie-nak és az ikreknek tartottak ugyan búcsúztatót a huguenoti metodista templomban, ám csak zárt körűt, a közvetlen család számára. Szégyellem bevallani, de mire egyik hétfőn reggel besétáltam az irodába, és Dant megpillantva önkéntelenül összerezzentem, addigra már meg is feledkeztem a veszteségéről. Szívesen mondanám, hogy azért, mert közben annyi dolgom volt, vagy mert a magánéletem annyi jó vagy akár annyira rossz volt, de sajnos egyik sem lenne igaz. Egyszerűen arról volt szó, hogy amit nem látok, arra nem is gondolok. Nehéz sokáig kapaszkodni olyan tragédiába, ami nem a sajátunk. Ezt megtanultam már Marie halála után. Rövid távon az emberek olyan együttérzőek, hogy csak na – de várj pár hetet, maximum pár hónapot, és meglátod, maradt-e még bennük egy csepp is belőle.

Dan úgy tért vissza dolgozni, hogy viselte a heget, amit a szélvédőn kirepülve szerzett. A magassága után ez a heg lett a másik, amire egyből felfigyelt az ember. A vörös haja alól indult, amit egyébként már hosszabban hordott, megkerülte a jobb szeme sarkát, végigfutott az arca jobb felén, bekanyarodott a szája sarkához, majd a nyakán letekeredve eltűnt az inggallérja alatt. Hiába igyekeztél nem ránézni, nem tudtad megállni. Mintha Dan arcát annak a fehér vonalnak a mentén öltötték volna össze. Azt juttatta eszembe, amikor papával a Penrose College campusán sétálgattunk, ahová kiskoromban szívesen elvitt. Papa minden alkalommal megállt és rámutatott egy fára, amibe belecsapott a villám. Nem úgy értem, hogy letépte egy ágát, hanem hogy a fa eleven villámhárító lett, a koronája tetején beszippantotta a szikrákat, és a törzsén átküldve a gyökereknek továbbította. A villám a tetejétől az aljáig egy vájatot húzott a fa törzsébe, apám pedig megállt, és végigfuttatta rajta az ujját. „Tudod – mondta mindig –, az ókori görögök a többiektől távol temették el azt, akit villámcsapás ért. Azt tudták, hogy ezek az emberek hihetetlen tapasztalattal, szent tapasztalattal rendelkeznek, csak azt nem, hogy jó vagy rossz az a tapasztalat.”

„Hogy lehet valami szent rossz is?”, kérdeztem, de válaszul mindig csak fejcsóválást kaptam, ahogy végighúzta ujjait abban a vájatban, amelyben egyszer egy fehér tűzfolyó robogott.

Az irodában mindenki megtett mindent, hogy Dan jól érezze magát, ennek ellenére jó pár hónap eltelt, mire eszembe jutott magammal hívni horgászni. Azt hihetnéd, az elsők között mentem be Dan irodájába, hogy beszéljek vele, de tévednél. Sőt inkább kerültem. Tudom, ez hogyan hangzik: ha nem is szívtelennek, de minimum furának. Nálam jobban ki tudott volna beszélni vele, ki tudta volna megérteni, min megy keresztül, vagy tényleg vigasztaló szavakat mondani neki? Hiszen mindketten elvesztettük a feleségünket, nem igaz?

Nos, valóban igaz. Viszont az, ahogyan elvesztettük, nagyon is különbözött, és nagyon is számított. Ugyanis nincs két egyforma veszteség. A veszteség… a veszteség olyan, mint egy létra, aminek a tetején állsz, bár nem is tudod, és ami jó messze leér, túl az állásod, a holmid, az otthonod elvesztésén. Túl a szüleid, a hitvesed, a gyerekeid elvesztésén. Le egészen a saját életed elvesztéséig – sőt azóta úgy gondolom, hogy még azon is túl. Ebben a szörnyű hierarchiában az, amin én átmentem, vagyis hogy a feleségem majdnem két év leforgása alatt eltávozott mellőlem, pont annyival volt magasabban annál, ami Dant sújtotta, akinek a felesége és gyerekei gyorsabban elmentek, mint ami alatt egyáltalán elmeséli az ember az elvesztésüket, mint amennyivel énfelettem állt az, aki nem vesztett el senkit. Marie-nek és nekem volt időnk, és ha annak az időnek a nagy részére árnyékot borított is az, ami felénk robogott és egyre közeledett, legalább ki tudtuk használni azokat a hónapokat. Kirándultunk Wyoming-ban, mielőtt nagyon lerobbant volna, valami jót csikartunk ki a rosszból. El lehet képzelni, hogy aki Dan helyében van, az hevesebben irigyelhet engem, gyűlölhet engem, mint azt, akinek a felesége él és virul. Én el tudtam képzelni ezt a gyűlöletet, ezért tisztes távolságot tartottam.

Különben is úgy tűnt, hogy nincs a fickónak semmi baja. Nem esett szét annyira, mint én. Persze előfordult, hogy ugyanabban az ingben láttuk, mint előző nap, vagy az öltönye volt gyűrött, netán a nyakkendője foltos, de akadt elég egyedülálló férfi az irodában, akin lehetett látni ugyanilyen vagy hasonló slendriánságokat, ezért nem tűnt túl komolynak. A hegtől és a kissé hosszabb hajtól eltekintve csak Dan szemében láttam változást. A tekintetében. Nem üres tekintetre gondolok, de nem ám. Inkább intenzív tekintete volt, ami nagy összpontosítást jelez: a szemöldök icipicit leeresztve, a szem sarka ráncos, mintha át akarna látni azon, ami ott van előtte. Ebben a tekintetben felszínre került az a hevesség, amelyet az arcában szunnyadni láttam, és kissé nyugtalanító volt, amikor rád fókuszált. Noha a modora udvarias maradt – mindig minimum udvarias volt, általában inkább nyájas –, valahányszor az a tekintet rám szegeződött, kicsit úgy éreztem magam, mint egy Alcatraz-filmben egy szökésben lévő rab, amikor a reflektor rátalál.

Aztán mikor végül mégis elhívtam Dant horgászni, azt hirtelen sugallatra tettem. Frank Block irodájának ajtajában álltam, és éppen arról meséltem neki, hogy előző héten milyen nehezen tudtam kihúzni egy pisztrángot. Láttam már nagyobb példányt is, de volt benne erő. A helyzetet súlyosbította, hogy amikor a horogra akadt, éppen egy bokor mögött guggolva engedelmeskedtem a természet hívásának, amit az egy órával korábban felhajtott irdatlan erős kávé okozott. A damil meg se moccant addig a pillanatig, amíg ellenállhatatlan késztetés nem tört rám, hogy bemenjek a bokrok mögé, ezért úgy gondoltam, nyugodtan ott hagyhatom a botot a csalisdoboz és egy farönk közé dugva, amíg elintézem az intézendőket. Természetesen a hal ezt a pillanatot választotta, hogy bekapja a csalit, és megiramodjon. Amikor meghallottam az orsó surrogását, dühödten néztem körül falevelek után. A hal ekkor kirántotta a beékelt botot, és elkezdte a folyó felé vonszolni. Mit volt mit tenni, bokáig tolt nadrággal kirohantam a tiszteletbeli vécéből, és a botért vetődtem, amit éppen sikerült elkapnom. Feltápászkodtam, és a következő tíz percben a halat fárasztottam, adtam neki egy kis damilt, behúztam, adtam neki egy kis damilt, behúztam, deréktól bokáig olyan meztelenül, mint ahogy az orvos kivett anyámból. Amikor végre-valahára kihúztam a pisztrángot a vízből, és magasba emelve csodáltam, mozgásra lettem figyelmes a folyó túlsó partján. Két fiatal nő állt velem szemben, az egyik távcsővel, a másik fényképezővel. Mindketten nevetve mutogattak rám. Nem is szeretnék belegondolni, miért.

– És mit csináltál? – nevette el magát Frank is.

– Mit csinálhattam volna? Meghajoltam mindkettő felé, megfordultam és elcsoszogtam.

– Horgászol? – kérdezte Dan. Megállt mögöttem, miközben meséltem. Valahol észlelhettem, mert nem jött rám a frász, hanem megfordultam és azt feleltem:

– Igen. Kijárok majdnem mindennap, amikor nem esik, de néha olyankor is.

– Régen én is horgásztam – mondta Dan. – Apám rendszeresen magával vitt.

– Komolyan? Merre?

– Semmi különös. Főleg tavakban és halastavakban.

– Fogtál valaha valamit? – kérdezte tőle Frank. Az a fajta fickó volt, aki jobban szeret beszélni a horgászatról, mint ténylegesen csinálni.

– Párszor – vont vállat Dan. – Fekete sügért. Sok holdhalat. Apám egyszer fogott egy csukát.

– Az igen – mondtam. – A csukát nem könnyű kihúzni.

– Nekem mondod? – bólogatott Frank.

– Ráment az egész délutánunk – mesélte Dan. – Amikor beemeltük a csónakba, megvolt majdnem egy méter. Rekordnak számított azon a tavon. Ez Maine-ben volt. Apám Pete kapitánynak adta a halat, övé volt a horgászbolt a tónál. Nála vettük a csalit. Meg az üdítőt is. Volt egy nagy hűtője, tele dobozos kólával. Na szóval, annyira imponált neki, hogy trófeát csináltatott belőle, értitek, kitömette, és kitette a bolt falára. Ráfaragták a fára apám nevét meg a kifogás napját.