Varga Éva

VÁLTOZAT
SÁRKÁNYOKRA

ELSŐ KÖNYV

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Radványi Maja

Szerkesztette: Borda Réka

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Varga Éva, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-129-9 (epub)

ISBN 978-963-603-130-5 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Bolla Eszter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

1.
SÁRKÁNYVÁROS

1. HÁROMNAPOS ÜNNEP

Elképzelni sem tudnátok szebbet a sárkányok őszi vonulásánál. Október végén, november elején történik. Hogy pontosan melyik napon, nem lehet tudni. A sárkányok nem közlik velünk előre. Naná, hogy nem, hiszen igazából azt sem tudjuk, kik ők, honnan jönnek, merre tartanak. Ráadásul éjszaka érkeznek, amikor mindenki alszik a városban. Szerencsére azért mindig akad valaki, aki fölébred a zajra, kinéz az ablakon, és azonnal riadóztatja a várost.

– Megérkeztek, megérkeztek! – kiabálja az illető az ablakból kihajolva. Izgatottságát nemcsak a várva várt esemény fűti, hanem az is, hogy ő ébresztheti a várost elsőként. Tudnotok kell ugyanis, hogy nálunk az éveket a sárkányvonuláskor elsőként ébredők neve alapján szokás elkeresztelni. Szóval azt mondjuk: abban az évben, amikor Tarlán ébresztette a várost. Vagy: abban az évben, amikor Vera kiáltott elsőként. Még általánosabban azt mondjuk: Kántos évében. Anika évében. Tarpancsó esztendejében. A legkülönlegesebb viszont az, hogy mindig valaki más ébred fel elsőnek. Mintha ez valami neki szánt ajándék lenne. Mintha a sárkányok ébresztőport hintenének a kiválasztott személy homlokára. Olyan talány ez, amely megfejthetetlen kapcsolatban áll a sárkányvonulással.

A kikiáltás után a házak szemei felpattannak, egymás után gyulladnak fel a fények, kinyílnak az ablakok, az emberek az utcára rohannak a magukra kapott kabátban, sálban, cipő helyett olykor csak papucsban. Megértem őket, hiszen egyetlen percet sem szeretnének elmulasztani a pompás látványból.

Ha ilyenkor feltekintenétek az égre, meglátnátok a város fölött elrepülő sárkányokat. Sokan vannak, Anika szerint hatvanheten, a szomszédunk, Durgó szerint száztízen. Megint mások mást mondanak, de a valódi szám szerintem nyolcvan és száz között lehet. Vonulásuk több mint egy óráig tart. Lassan, méltóságteljesen repülnek. Szárnyuk mozgása surrogó-burrogó hanggal tölti be a hideg levegőt. A lélegzetük pedig olyan, mintha a hegyek sóhajtozását hallanátok. Előre néznek, nem tekintenek le megbabonázott rajongóikra, akik eltátott szájjal nyújtogatják a nyakukat, és fel-felkiáltanak elragadtatásukban.

Habár szinte belevesznek a tintakék égbe, bizonyos testrészeik változatos színekben ragyognak, mintha valamilyen különleges fény izzana bennük. Az egyik például lila tarajok sorát viseli a hátán. A másik szárnyain kékes fény dereng át. A harmadik szeme zöld ékkőként világít, az orrlyuka pedig olyan sárgán ragyog, mintha valaki lámpát dugott volna bele. De láthatsz rózsaszín pikkelyekkel borított hasakat, meggypiros fejeket, zölddel csíkozott farkakat és narancsszínű karmokat is. Olyanok, mint a kivilágított mozdonyok.

Kisebbek és nagyobbak is vannak köztük. A kicsik többnyire csak egyetlen színnel dicsekedhetnek, míg a kifejlett óriási példányok testén színkavalkád sziporkázik. Azok a városlakók, akik belepillantanak a távcsövükbe, további részleteket fedezhetnek fel rajtuk. Ugyanis nemcsak a sárkányok színe, hanem pikkelyük mintázata is különleges. Némelyikükön mintha levelek rajzolódnának ki, másokon szeszélyes hullámvonalak láthatók, de megfigyelhetünk még egymást átfedő köröket, hipnotizáló csigavonalakat, kockákat és háromszögeket is. A változatosság végtelen. Ezeknek a mintázatoknak esetlen másolata köszön vissza városunkban a lakások tapétáin, az ágyneműkön, a tányérokon és a ruhákon is.

A sárkányoknak neveket is adtak a városiak. Megismerik őket, hiszen évről évre ugyanazok jönnek. A legnagyobb a Förgeteg nevet kapta. Ő repül elől, ő a vezér. A városban az öregebbek azonban emlékeznek még azokra az időkre is, amikor nem ő, hanem más, szintén kifejlett példányok vezették a csapatot. Förgeteg hatalmas hasát zöld és kék színek legyezőszerű mintázata festi élénkre. Feje krokodilfej, két szeme két lobogó fáklya, a hasa bálnahas, a farka végtelenbe futó út. A legkisebb sárkány pedig, aki mindig egy bronzszínű sárkány mellett repül, aki feltételezésünk szerint az anyja, kapkodva, ügyetlenül igyekszik lépést tartani a csapattal. Őt Kicsi Viccesnek neveztük el. Az orra tompa, és még csak egyféle színe van, a citromsárga.

Fittyentőt is mindig megismerjük furcsa fitty hangjáról, amit repülés közben hallat. És még Hattyúnyakat, akinek hosszú és hajlékony a nyaka, vagy Havas Hegyet, akinek hófehér a háta és a taraja, és Kíváncsit, aki gyakran úgy fordítja a fejét, mintha a vonulásra érkezett városiakat akarná közelebbről megvizsgálni. Ráérős el-elmarad a társaitól, emiatt Álmodozónak is nevezzük, Részeg folyton kitér a sorból, mintha lehúzott volna egy kupicával. De velük tart még Ördögszarv is, akinek a fülei szarvként görbülnek, és még Pocakos – gondolhatjátok, miért ez a neve –, Elegáns, aki a legkevesebb mozdulattal is képes gyorsan haladni, és Öreg, akinek olyan repedezettek a pikkelyei, mintha kövekből faragták volna őket, és lomhán, a sor végén repül.

Ha hiányzik egy a csapatból, akkor arról sejteni lehet, hogy elpusztult. Máskor pedig kicsik is megjelennek, akik nemrégen születhettek.

Mindig ugyanabból az irányból érkeznek: nyugat felől, és keletnek tartanak. Útvonalukat sárkányfolyosónak hívjuk. A sárkányfolyosó egyébként a város főutcája fölött halad, de már nem tudjuk, hogy a sárkányok miatt épült-e ott a főutca, vagy a sárkányok maguktól haladnak annak mentén.

Különleges kincs, ha néha leesik a földre egy-egy sárkánypikkely. A szemfülesek azonnal fölkapják és zsebre teszik. Előfordul, hogy egyesek órákkal a vonulás után is még elhullott sárkánypikkelyek után kutatnak. A sárkánypikkelyekkel nem kereskednek, hanem egy szép kis dobozba helyezik el, a doboz pedig előkelő helyre kerül otthon, ahol bárki megcsodálhatja, aki vendégségbe érkezik. A közhiedelem szerint szerencsét hoz.

Ha már ritkul a sárkányok sora, hamarosan véget ér a ritka látványosság. A gyerekek ilyenkor még sokáig futnak az utolsó sárkányok után, miközben hangosan kiabálják, ne menjetek el! Maradjatok még! Gyertek holnap is! De a sárkányok soha nem jönnek el másnap vagy azután, hiszen mindig az év ugyanazon időszakában érkeznek. Mint a királyok, takarékoskodnak megjelenésükkel.

Amikor már az utolsó sárkány is eltűnt, és nem marad más utánuk, csak néhány elhullajtott pikkely és a sötét égbolt, ürességet érzünk magukban. Azt gondoljuk, jó lenne elrepülni velük, és megismerni azt a távoli tájat, azt a másik életet, ahová ezek a csodás lények tartanak, és ahol valószínűleg minden jobb, mint itt, ebben a szegény kisvárosban.

Szerencsére nem sok időnk marad a búslakodásra, mert a sárkányvonulás után vigasság veszi kezdetét. Azt ünnepeljük, hogy ismét eljöttek a sárkányok, és hálásan köszöntjük azt a személyt is, aki felébresztett minket a kurjantgatásával. Eljött hát Borlan éve, sose voltunk szerencsésebbek! Az emberek asztalokat, székeket hoznak le az utcára. Tüzeket raknak faágakból, amelyeket erre az alkalomra gyűjtöttek össze, és a papucsot végre melegebb cipőre cserélik. Az asztalokra színes, sárkánymintás terítő kerül, a terítőre pedig finom ételek. Sálban, sapkában, kezünkben forró italt szorongatva üdvözöljük egymást, Borlan pedig szerénynek szánt mosollyal fogadja a gratulációkat, ám ragyog a boldogságtól. Ő ébresztette a várost, az ő éve érkezett hát el. Kívánhat-e ennél többet Sárkányváros lakója?

Az ünnep három napig tart. Egymás vállát átkarolva éneklünk, bort iszunk, a gyerekek pedig visongva kergetőznek, de senki sem szól rájuk. A nappal és éjszaka egybefolyik, reggel senki sem megy dolgozni, este senki sem megy aludni.

A harmadik nap végére megfogyatkozik a mulatozók száma. Az emberek jóllakottan alszanak a házaikban. Polgármesterünk, Imbert, ekkor áll elő az újévköszöntő beszédével, de ezt már csak néhányan hallgatják, nem túl nagy lelkesedéssel. Az asztalokat visszavisszük a házakba, a szemetet eltakarítjuk.

Megint egy évet kell várnunk a következő csodára.

2. CSUPA SÁRKÁNYSÁG

Most már biztosan értitek, hogy miért jelentenek ilyen sokat a városunknak ezek a gyönyörű, rejtélyes lények. A mi városunk azért szép, mert a sárkányoktól minden évben felragyog.

Éppen ezért nem meglepő, hogy a játszótereken sárkányos mérleghinták várják a gyerekeket. A házak homlokzatát repülő sárkányokat ábrázoló mozaikok díszítik. A kilincsek sárkányfejet formáznak, a piacon sárkányalmát árulnak. És még nem említettem, hogy nálunk mindenkinek Sárkányos a vezetékneve. Az én nevem például Sárkányos Mirkó. Állítólag élt valaha egy Mirkó királyfi, akit a sárkányok a hátukon szállítottak ide-oda. A városunk pedig Sárkányváros. A felhőket is vattasárkányoknak nevezzük, és ha valaki eltátja a száját, akkor megkérdezzük tőle: talán sárkányokat látsz?

Az általános Sárkányos név mellett minden családnak egyéni vezetékneve is van. Ezek a családi nevek egytől egyig a sárkányvonulásra utalnak. A mi nevünk például Égbelátó. Apám Égbelátó Borongó, én Égbelátó Mirkó, teljes nevemen Sárkányos Égbelátó Mirkó vagyok. Anyám családi neve Hírhozó. Így az ő teljes neve Sárkányos Hírhozó Etelka. De van Harangnyelv, Macskaszemű, Harmatszedő, Trombitás, Virrasztó, Éjfényi név is a városban, amelyek mind az első ébredő szerepére utalnak.

Minden család legalább egy ébresztővel büszkélkedhet. Még ha az ötödik dédnagymama volt is az, a neve és arcképe akkor is előkelő helyet kap a családi ház falán. Elvira évében annyi szép és jó dolog történt, emlékeznek a leszármazottak, és titokban abban reménykednek, hogy egyszer majd róluk nevezik el az egyik évet. Mindenki azt várja, hogy ébresztő lehessen. De ez nem az ő döntésük. Ha van valami hiba a sárkányok érkezésében, akkor ez az. Az ébresztőre ugyanis mindenki irigykedik kicsit.

Városunk nem túl nagy, de biztos lehetsz abban, hogy minden utcában találsz valamit, ami őszi vendégeinkre emlékeztet. Csupa sárkányság a mi városunk. Ha elvinnének innen minden hangszert, festményt és szobrot, amelyek a sárkányokhoz valamilyen módon köthetőek, alig maradna műalkotás a számunkra.

Történelmünk hemzseg az olyan vándoroktól, akik csak azért kerekedtek fel hosszú útra, hogy megkeressék a sárkányokat és hírt hozzanak felőlük. Sajnos eddig egyikük sem járt sikerrel. Vagy haza sem tértek a megpróbáltatásokból, vagy kudarcot vallva kullogtak vissza, senkire sem pillantva, csendesen elvonultak házaikba, és életük hátralevő részét azzal töltötték, hogy feljegyezték a kalandjaikat. Nekik köszönhetjük, hogy a városon kívüli világot is elég jól ismerjük, még térképeink is vannak róla.

A sárkányokat már a dédszüleink szülei és még az ő szüleik is látták. Nem tudunk olyan messzire visszatekinteni a város emlékezetében, ahol ne jelennének meg ezek a szemkápráztató lények.

Délutánonként az idősek és a gyerekek kiülnek a házaik elé beszélgetni és mesét mondani. Mi másról, ha nem a sárkányokról? Történetek egész sorát mesélik itt el, mindig kicsit másképpen előadva, újabb részletekkel gazdagítva, kicifrázva.

Az egyik ilyen mesében a sárkányok tartják a vállukon a napot, hogy el ne guruljon. Évente egyszer pihenhetnek, természetesen éjszaka, és ilyenkor szabadon repülik körbe a világot. Egy másik mese szerint a sárkányok fényt loptak a naptól. Ez a fény világítja meg különböző testrészeiket az éjszakai vonulás során. Folyamatosan menekülnek a nap haragja elől, egy pillanatra sem állhatnak meg. Ez a büntetésük.

Az én kedvenc mesém, amit Tarpancsó, az idős kőműves mesélt a háza előtti kispadon üldögélve, összekulcsolt öreg kezét bámulva, így szól:

Haragod elillanjon, bánatod elfogyjon, bátorságod megjöjjön, amíg ezt a mesét hallgatod! Édes gyermekeim, tudjátok meg, hogy valaha a sárkányok még csak nem is hasonlítottak a mi sárkányainkra, mivel a világ sem hasonlított akkoriban a mai formájára. Akárcsak egy rettentő nagy teknőben a víz, úgy hullámzott a föld közepén a legeslegelső és egyetlenegy tenger. Ebben a tengerben mindenféle élőlények kavarogtak. Volt ott szarvas kopoltyúval, vadászkutya uszonyokkal, tüskés sün léghólyaggal. A sárkányokat viszont hiába kerestétek volna, nem találtátok volna, mert halak képében pottyantotta őket a Teremtő a vízbe. Nem gondoltátok volna, ugye? A sárkányhalak színesek voltak, mint a szivárvány, és szelídek, akár a tej. Vízinövényeket legeltek. Ha valaki ellenségesen nézett rájuk, kikerülték. Ha másik állat területére tévedtek, hamar odébbálltak. Senkinek nem okoztak gondot, így éltek nagy testvéri egyetértésben.

A tenger mohó és vérszomjas állatainak, a nyálkás bőrű, hatalmas testű, éles fogú sakáloknak azonban nem tetszett ez a nagy egyetértés. Irigyelték a halak színpompás kinézetét. Folyton a közelükben ólálkodtak. Meghúzkodták a farkukat. Elkergették őket a legfinomabb növényektől. Kizavarták búvóhelyeikről. Szóval, csúnyán viselkedtek velük. Remélem, egyikőtökben sincs ebből a gonosz sakáltermészetből.

Ha mégis – Tarpancsó továbbra is a kezét bámulta –, akkor az illető most kiköpheti ezt az átkot magából. Köpjön a földre egy nagyot, aki úgy viselkedik, ahogy ezek a bestiák tették valaha, és ez alkalommal megszabadul ettől a tehertől.

Kis tétovázás után ketten is köptek a hallgatóságból, méghozzá jó hangosan, többször egymás után. Egyikük pék volt, név szerint Kajlás, a fánksütés mestere, a másikuk pedig egy pedellus az iskolában, ő Barcsag névre hallgatott.

Tarpancsó eztán háromszor végigsimította a bal szemöldökét, motyogott valamit érthetetlenül, majd folytatta a mesét:

Hogy mondandóm lényegére térjek, ezek a nyüves toportyánférgek nem elégedtek meg azzal, hogy űzték-zavarták a szép kis sárkányhalakat. Egy éjszaka, amikor már mindenki elaludt, a sakálok vezére, a mindegyiküknél kegyetlenebb Hamzsabár, lecsapott a halak csapatára a falkájával. Örvényleni kezdett a víz, a kis halacskák pedig kétségbeesetten csapkodtak az életükért, és menekülni próbáltak. A sakálok azonban utolérték őket, és majdnem mindegyiküket befalták.

Hát bizony, így volt ez, de azért ne aggódjatok, ne sírjatok, mert jóra fordul a történet. Mindjárt.

Hét kishal ugyanis megszabadult a sakálok karmából, igaz, egyikük uszonya leszakadt a nagy dulakodásban, egy másiknak pedig a pikkelyei sérültek csúnyán. Napokig csak kóvályogtak, alig ettek, míg aztán úgy döntöttek, nem hagyják magukat. A legokosabb közülük Förgeteg volt. Ez a Förgeteg hat társával együtt elúszott a tenger varázslójához, Atozórához, aki fekete ló alakjában élt egy barlang mélyén. Olyan sötét volt ott, hogy nem is látták a fekete lovat, csak a hangját hallották, amely visszhangzott a falak között. Atozóra meghallgatta a halak panaszát, és azt mondta zengő hangján, másnap menjenek vissza hozzá a tanácsért.

A halak szót fogadtak. Ám másnap a fekete ló elküldte őket azzal, hogy inkább a következő nap szeretné látni őket. A halak ismét pontos időben megjelentek a varázsló előtt, ő azonban ezúttal is üres kézzel bocsátotta útjukra őket.

Így ment ez fél éven át.

Végül fél év után így szólt a varázsló:

Már látom, hogy a szelídségetek a legfőbb bajotok. Hagytátok, hogy fél éven át elküldjelek s visszahívjalak benneteket, és ti még csak nem is panaszkodtok emiatt. Ezért ért benneteket a csapás. De éppen ezért, mert tetszik nekem a szelídségetek, és mert kitartóan, minden alkalommal megjelentetek előttem, megajándékozlak benneteket erős lábakkal, éles karmokkal és hatalmas testtel, hogy meg tudjátok védeni magatokat. A színeteket viszont meghagyom, hogy szépségük mindig emlékeztessen benneteket eredeti természetetekre.

Aztán ezüstösen fénylő buborékok seregeit eregette ki a szájából, melyek beborították a halakat. Ekkor a hét hal sárkánnyá növekedett. Olyan nagyok lettek, hogy ki is kellett menekülniük a barlangból, nehogy elpusztítsák a varázsló lakhelyét.

A sárkányokká változott halak ezután már bátran úszkálhattak a tengerben, senki sem bántotta őket. Hamzsabár és a falkája pedig úgy eliszkolt előlük, mint egy gyík.

A sárkányok később kiemelkedtek a vízből, de víz helyett most már a levegőben úsznak. Őket láthatjátok minden évben a város fölött. Mindez úgy igaz, ahogy most itt ülök, és mesélek nektek. Csontotok ne törjön, szavatok hazuggá ne váljon, itt a mese vége.

3. SÁRKÁNYCSALOGATÁS

Egyszer egy egész hónapot késtek a sárkányok. Az emberek már nappal is az eget kémlelték, éjszaka pedig nem mertek aludni, nehogy lemaradjanak a vonulásról. Azt találgatták az utcákon, vajon mi történhetett, és fogadásokat kötöttek, hogy mikorra várható a csodálatos esemény. Ám legfőképpen aggódtak, féltek és vigasztalták egymást. Gondolni sem mertek arra, mi lesz, ha a sárkányok nem jönnek el. Az olyan lenne, beszélték, mintha a nap és a hold fénytelen fekete gömbbé zsugorodna, és belezuhanna a legmélyebb kút fenekére. Eltűnne az életünkből a fény, a vigasz, az öröm.

Aztán egyik éjszaka, amikor a várost először fedte be hó, mégiscsak megérkeztek.

Odus ébredt elsőként, a legjobb cukrászmesterünk. Hasa olyan gömbölyű, mint egy zsák praliné, rövid, vékony lábai naponta küzdenek testének cipelésével. Akkor éjszaka persze rohantak azok a lábak az ablakhoz. Odus akkor már hetek óta nem húzta össze a függönyöket, hogy a vonulás fénye minél ragyogóbban köszönthessen be az ablakon, és azonnal felébredhessen. Alig hitt a szemének. Talán még mindig álmodik, gondolta. Odakint az egyik sárkány meglebbentette a farkát, fénycsillámokat szórt a levegőben, és Odus belekapaszkodott az ablak kilincsébe. A zár sokáig ellenállt izgatott keze babrálásának, aztán megadta magát. Cukrászmesterünk kihajolt, rekedten köhintett egyet az éjszakában. A hangja mintha eltörött volna, nem engedelmeskedett neki, és majdnem egy egész percbe telt, mire rémes tónusban ugyan, de hangosan el tudta ordítani magát.

– Itt vannak! Megérkeztek!

Néhányan először azt hitték, farkasok szabadultak be a városba a környező erdőkből, és rémülten szaladtak az ablakokhoz, de amikor megpillantották a méltósággal vonuló, fényruhás sárkányokat, máris lerohantak az utcára. Hát mégis megjöttek! Itt vannak, nem hagytak cserben minket! Odus boldogságát csak az csorbította utólag, hogy az ő évét Odus rikácsolása esztendejeként emlegették később.

Nagy félelem él ám bennünk, hogy mi lesz, ha eltűnnek egyszer a sárkányok. Ha soha többé nem látjuk őket, és minden éjszaka sötét marad októberben vagy novemberben. Éppen ezért babonák és szokások egész sora terjedt el azért, hogy előidézzük a sárkányok érkezését. Például a város főterén álló Sárkányos szökőkútba pénzérméket dobálunk. Sárkányos nyakláncot hordunk: a tehetősebbek aranyat, a szegényebbek ezüstöt. Az én nyakláncomon például kicsi ezüstsárkány lóg. Tavasszal, március utolsó vasárnapján sárkányjelmezt öltünk, és felvonulást tartunk. Ősszel és télen az utcai lámpákat sárkánysapkákkal díszítjük. A sárkánysapka könnyű, színes selyemből készül, amin áthatol a fény, és így lila, zöld, sárga és piros köröket fest az utcára és a házak falára.

A félelmünk mellett egy nagy kívánság is feszít minket. Azt szeretnénk, hogy a sárkányok ne csak egyszer jöjjenek évente, hanem többször. Legalább háromszor, négyszer. Bár felőlünk akár minden hónapban is feltűnhetnének.

Éppen ezért Imbert állandóan sárkánycsalogató programokon töpreng. Mivel nem tudjuk, hogy mi csábítaná ide az év egyéb szakaszában a sárkányokat, csak találgatni tudunk. Volt már, hogy cukrot szórtunk szét az utcákon, de azt csak a kóbor kutyák és macskák nyalták fel nagy örömmel. Aztán máglyát gyújtottunk minden éjszaka, mert azt gondoltuk, hogy a tűz fénye vonzza majd a sárkányokat. A ropogó tűz bevilágított az ablakokon, amitől az emberek nyugtalanul aludtak, vagy le sem hunyták a szemüket, ráadásul a Pikkely utca sarkánál a lángok belekaptak egy tetőbe. A következő este már nem merték meggyújtani a máglyát.

Talán a szagok, csapott egyszer a homlokára a polgármester, és hamar összehívta a város előkelőségeit, hogy megvitassák, mely szagok lehetnek kedvesek a sárkányorrnak. Ebből aztán hatalmas vita kerekedett. Az édes virágillatoktól kezdve egészen a kénes bűzig terjedt a javaslatok skálája. Mivel senki sem akarta, hogy a várost valami büdös szag árassza el – az ötlet gazdáját kivéve persze –, kellemes, édes illatokkal próbálkoztak. Bevetették a szegfűszeget, a fahéjat, a citromaromát, a mentát, a rózsát és más ehhez hasonlókat. A szagból mindenki kapott egy mintát, amit köteles volt kitenni az ablakába éjszakára. Ezután bódult, szokatlanul élénk álmok látogatták meg a városlakókat, akik végtelen virágos mezőkön bolyongtak, ahol az illatok egy légycsapó erejével kólintották fejbe őket. De olyan is volt, hogy egy hatalmas narancs belsejében guggolva látták magukat, kókuszfelhőben suhantak, vagy éppen egy egész virágzó hársfát igyekeztek az orrukba szippantani.

Mivel az illatorgia mindenkire másképp hatott, és nem mindig kedvező módon, és főleg, mert nem hozott eredményt, vagyis egyetlen sárkány sem tűnt fel a város felett, abba kellett hagyni a kísérletezést.

Talán a látvány hívogatja őket, gyötörte magát továbbra is a polgármesterünk. Áhá, kiáltott fel. A sárkány sárkánynak örül a legjobban, mondta, és kiterített az asztalra egy tervrajzot. Az egész város köré sárkány alakú árkot kell húzni, magyarázta, és ujjával körbejárta a város alaprajzát, mutatva, hol húzódjon az árok. Ezt a sárkányt formázó árkot kilométer magasan is látni lehet majd a levegőből! Hümmögés fogadta a javaslatot. Sok munka. Drága. Nincs rá emberünk. Az eredmény bizonytalan. Az árkot gondozni kell, hogy ne nője be a gaz. Sok munka, sok idő, mondták egyre. Talán virágokat ültessünk az árokba? Falat emeljünk? Hiszen van már városfalunk. És ugyan ki akarna kettős falakkal beárnyékolt városban lakni? Megállás nélkül sorolták az ellenérveket. A polgármester elordította magát:

– Akartok sárkányokat vagy sem?

Néma csend ült a teremre. Ha akkor Plin, zenekarunk vezetője lekottázta volna ezt a csendet, valami olyasmit olvashatott volna ki belőle Imbert, hogy: szeretnénk sárkányokat, de nem ilyen áron. Végül nem került árok a város köré.

A zene volt az utolsó kísérlet, amire emlékszem. A zenekar Plin vezetésével külön fizetést kapott, hogy éjszakánként a város főterén játsszon. Nekünk füldugókat osztottak, hogy aludni tudjunk, ám mi nem mertük használni ezeket, nehogy elszalasszuk az ébresztő hangját. Így hát nyitott szemmel feküdtünk az éjszakában, és egyre kevesebb lelkesedéssel hallgattuk a művészi dallamokat. Hánykolódtunk, átkozódtunk, másnap pedig egész nap kóvályogtunk, és alig bírtunk odafigyelni a munkánkra. Beszüntették a zenélést, csak a zenekar fájlalta, hogy elesett a soron kívüli fizetéstől.

Így hát ezúttal sem látogattak meg minket a szokásostól eltérő időben a sárkányok. Született is egy mondás a városunkban arra, ha valami sok próbálkozás ellenére sem sikerül: nem lehet erőltetni, mint a sárkányok vonulását.

A polgármesterünk azonban nem adta fel. Két évvel ezelőtt már nyár végén beszédet tartott. A szakállas, kövérkés ember peckesen a főtéri Sárkányos szökőkút elé vonult.

– Barátaim! Nem múlik el év, hogy ősz végén ne részesüljünk a csodában, a sárkányok vonulásában. Mindenki tudja, mit jelent ez a város életében. Nézzetek csak körül az utcátokban, a középületekben, a saját otthonotokban! Boldog vagyok, hogy ennek a városnak a lakója lehetek. Az öröm mellett azonban ott a kétség. Mi lesz, ha a sárkányok nem jönnek el többé? Ha elkerülik a városunkat? Ha nem találnak méltónak minket többé arra, hogy gyönyörködhessünk a látványukban?

Ha ez bekövetkezne, akkor végtelen szomorúság és sivárság telepedne a városunkra. Nem lennének sárkányszobrok, festmények, a sárkánypikkelyeket pedig ki lehetne dobni. Elapadna a Sárkányos szökőkút vize – itt rámutatott a szökőkútra, amelyből vidáman bugyborékolt elő a víz –, elmaradna a tavaszi fesztivál, és senki sem táncolna önfeledten a saját kezűleg varrt sárkányjelmezében.

Mi lenne itt? Mi maradna belőlünk? Megmondom nektek: semmi! Elveszítenénk életünk értelmét, dologtalanná válnánk és szegényekké. Nem lenne több munka. Nem lenne étel és ital. Rongyokban járnánk, és talán elfelejtenénk beszélni is. Állati nyomorba süllyednénk, csont és bőrré válna minden lélek, akik csak a megváltó halált várják.

Mégis azt mondom nektek, ne féljetek! Hallgassátok, amit mondok! Sárkányhívogató programokat hirdetek. Csatlakozzatok hozzám, mert a napnál is világosabb, hogy csak ez mentheti meg a városunkat a kihalástól!

A polgármester szinte minden héten a félelmünket felkorbácsoló újságcikkekkel, falragaszokkal árasztott el minket. Ezek első része a fenyegetésről szólt, a második pedig a biztos megoldást kínálta, legyen az bármi.

Imbert irányítása óta az év több szakaszra osztható. Az év vége a sárkányok vonulása után jókedvűen telik. Ilyenkor a polgármester riogatásaira sem figyelünk oda igazán, és nyugodtan, derűsen folynak a napok. Majd jön a tavasz, amikor mindenkit lefoglal a jelmezes fesztiválra való készülődés. Aztán beköszönt a dolgos nyár. Olyankor sem gondolunk sokat a sárkányokra. Nyár végén azonban enyhe feszültséget kezdünk érezni, amely egyre növekszik bennünk. Ilyenkor van csak igazán elemében a polgármester, és naponta furcsábbnál furcsább ötletekkel áraszt el minket. Egyszer azt találta ki, hogy tippeljük meg, ki lesz abban az évben az ébresztő. Aki eltalálja, jutalmat kap. Csakhogy senki nem nyert. A valódi kikiáltóra senki sem gondolt. Ez aztán a sárkánycsel, nevettek sokan. Imbert pedig visszavonult a lakásába, ahonnan hetekig ki sem dugta az orrát.

Néhányan azt mondják, hogy még a végén elriasztja a sárkányokat ez a mitugrász. Meg hogy ezek nem sárkánycsalogató, hanem sárkányriogató programok. Az emberek másik része pedig úgy látja, hogy a sárkányok szándéka teljesen független tőlünk. Eljönnek, mert erre vezet az útjuk. És ha egyszer elmaradnának, akkor is csak valami más, a várostól teljesen független okból tennék ezt.

Vannak azonban, akik Imberttel tartanak, és minden ötletét látványosan támogatják. A széthúzás jelei nemcsak a városban, hanem egyes családokon belül is megfigyelhetők.

Én úgy látom, hogy a polgármester hivatalba lépése előtt a sárkányvonulás színes ecsetvonás, örömteli mosoly volt a város életében, mostanra azonban folyamatos fenyegetéssé vált. Úgy élünk, mintha az utolsó ítéletre várnánk. Pedig a valóságban mi változott? Semmi. A sárkányok évente egyszer ellátogatnak hozzánk, bemutatják lélegzetállító repülésüket, és elmennek. Nem ők változtak, hanem mi. Görcsösen akarjuk azt, ami tőlünk függetlenül is megtörténik. Mintha attól rettegnénk, hogy a nap nem kel fel reggel.

Viszont nem beszéltem még nektek a királyunkról. Annyira szegények azért nem vagyunk, hogy ne büszkélkedhetnénk királlyal! A neve Magra, a híre félelmetes. Szerencsére nincs sok közünk hozzá, mert nagyon messze lakik tőlünk, a csak nevéről ismert Magraváron, a Galegala-hegyek tetején. Az ottani várnak feketék a falai, mondják azok a kevesek, akik mégis eljutottak odáig.

Imbert egyszer meghívta Magrát, hogy velünk együtt várja és csodálja meg a sárkányok vonulását. Nagy sokaság gyűlt össze a Sárkányos téren, hogy megbámulják őt, akit csak hírből ismertek.

A király négylovas fekete hintón érkezett a kíséretével. Haragosan zörögtek a kerekek az utca kövén, mindegyik bakon fekete ruhás kocsihajtó ült. A hintók megálltak a Sárkányos szökőkút előtt, és a tökéletes csendben Magra kilépett a hintójából. Földig érő fekete palástot viselt, fején aranykoronát, amelynek ágain fekete ékkövek szikráztak, mint csiszolt széndarabok. Rövid haja hófehéren világított. Körülnézett. Arca olyan rezzenéstelen volt, mintha nem izmok és bőr alkotnák, hanem kőből faragták volna. A tekintete azonban élénken járt rajtunk, de nem volt benne semmi lágyság, szinte szúrt. Akinek a szemébe nézett, úgy érezhette magát, mint az a hal, akit a pákászok a lándzsájukra döftek.

A Magra kíséretében lévő emberek ruhája szürke, legfeljebb barna volt. Úgy tűnt, nem kedvelik a színeket. Az üdvözlésükre összegyűlt tömeg megdermedt a gyászos király és szomorú kíséretének látványától. Egyetlen kurta hurrá sem hangzott el, az éljenzés a torkunkra fagyott.

Imbert ügyetlenül igyekezett körbetáncolni a királyt. Hajlongott előtte, fecsegett, ám Magra válaszra sem méltatta. Így vonultak be a városházára. A kapu bezárult, és senki sem tehette be oda a lábát. Hogy mi történt odabent, nem tudjuk, de az biztos, hogy a sárkányok nem jöttek. Már november is elmúlt, minden készen állt a mulatságra, pattanásig feszültek az idegek, de a sárkányoknak se híre, se hamva nem volt.

Végül elfogyott a király türelme, és hazament. A távozását követő éjszakán megérkeztek a sárkányok. Micsoda pech, mondta Imbert. Micsoda szerencse, mondták az emberek.

Magra aztán még egyszer utazásra adta a fejét, de a sárkányok ezúttal sem jelentkeztek. A király bolondnak, sőt hazugnak titulált minket, majd hazarobogott négylovas hintóján. Imbert nyomorultul érezte magát. Naná, hogy megint másnap éjjel suhantak át a sárkányok a város fölött. Sárkánycsel, mondta Tarpancsó, miközben jóízűen nevetett.

4. BENÉPESÜL AZ ÉG

Eddig sok szépet meséltem a városunkról. Most azonban magamról és a családomról fogok mesélni nektek, bár ez nem tartogat sok örömet számomra.

Apám, Sárkányos Égbelátó Borongó, könyvkötéssel foglalkozott. Egy kis műhelye volt a házunk földszintjén, ahol kupacokban álltak a sárkánymintás bőrdarabok, a különböző célra szolgáló kések, vékonyabb és vastagabb szalagok, kenderspárga, papírvágó gép, ragasztók nagy tálakban. A fal menti polcokon balról a bekötésre váró, jobbról a már kész könyvek sorakoztak. Ám a műhely illatát szerettem legjobban, amely a bőr és a ragasztó, a rendszeresen súrolt és pasztával bevont hajópadló, valamint a szénnel fűtött kis vaskályha szagának keverékéből jött létre.

A műhelyben kaptam rá az olvasásra is. A könyvek többnyire sárkányokról szóltak. Annak ellenére, hogy évente csak egyetlen óra állt rendelkezésre a megfigyelésükhöz, egészen vaskos kötetek születtek róluk. Írtak könyvet a sárkányok tájékozódó képességéről, szemük felépítéséről, a sárkányok mintázatáról, fénykibocsátó képességéről, repülési sebességéről és még a szárnyuk fesztávolságáról is.

Kedvencem az Egy világutazó kalandjai című térképes kötet volt, amely a városunkat, sőt az általunk nem ismert távoli világot is ábrázolta. A világutazó nevét nem tudjuk, a talányos T. F. monogramot használta könyve borítóján.

A térképek színesek és könnyen áttekinthetők voltak. Három várost jelölt meg rajtuk a szerző, amelyek egymástól nagy távolságra, egy képzeletbeli háromszög csúcsain helyezkedtek el: Sárkányvárost, Zöldmezőt és Magravárt. Rajtuk kívül számtalan kisebb falu kékkel színezett pontjai szóródtak szét a térképen. A következő falunevekre emlékszem: Medvedobbantó, Lilafás, Sziklafő, Hattyúvágás, Kakasüvöltő, Széltoló, Erdőhangja. A települések között változatos volt a táj. Erdők, hegységek, tavak, patakok, szakadékok tarkították, egyedül a kietlen Tatár-síkság jelzett nagyobb kiterjedésű, üres területet. A legmagasabb hegyvonulat a Galegala volt, ahol a király kastélya emelkedett, az egyetlen nagy folyó pedig a Bahar-folyó, amely északról folyt délnek. A Gyalag-erdőn át zubog, és elhalad a Selyemrét, a Sárkány-hasadék és az Átok-katlan mellett, majd lefolyik a térkép szélén. Más, álmodozásra késztető neveket is találtam: Derengő-dombok, Elmélkedő-tavak, Lófej-hegy, Lebegő szikla.

A térkép északi részén mély zöld szín jelölte a Smaragd-tengert, amely világunkat határolja, és fogalmunk sincs, mi található azon túl. Ám a tenger valószínűleg olyan nagy, hogy sehol nem ér véget.

T. F. a sárkányok lakóhelyét is bemutatta. Nyilvánvaló, hogy ez a rész feltételezéseken alapult. Ez azonban nem csök-kentette a könyv népszerűségét, hiszen semmit nem szerettünk annyira, mint képzelgésekbe merülni az ismeretlen lényekről. Az emberek odaadással tanulmányozták a térképen szereplő hegyvidéket, ahol a szerző szerint szikláktól övezett magaslatokon élnek sárkányaink. T. F. véleményével ellentétben viszont más helyi tudósok azt állították, hogy a sárkányok kiterjedt síkságokon legelnek, és éjszakára visszabújnak föld alatti járataikba. Azt is hozzátették, hogy a sárkányok karma erőteljes ásást tesz lehetővé, tehát valószínűleg maguk vájják ki föld alatti lakásaikat. Vastag páncéljuk pedig a síkságon pusztító hideg széltől védi őket. Nappal alszanak és éjszaka dolgoznak, emiatt lehet szükségük a fényre, amelyet kibocsátanak, mondták.

Másik kedvencem, a Nagy Sárkányos Szinonima Szótár azt sorolta fel, milyen elnevezésekkel illetjük a sárkányokat. Ezek szerepelnek a „sárkány” címszó alatt:

égi lény,

fénylény,

titoklén,

repülő lámpa,

égi hintó,

éjszaka csillaga,

fényes mennyezet,

tél öröme,

október/november koronája,

lomha testek,

utazó ékkövek,

cicomás gyíkok.

A leggyakrabban használt kifejezés viszont az „ők” volt. Vagy „azok a teremtmények”. Vagy „a látogatók”, „az utazók”. A „hírvivő” szó is szerepelt az elnevezések között, de arra senki nem tudott volna választ adni, hogy miféle hírt hoznak nekünk a sárkányok, hacsak nem saját magukat, ami maga a hír.

A „sárkányvonulás” pedig így nézett ki:

megkönnyebbülés,

eszmélés,

felébredés,

sarokfordulás,

nyugati járat,

fényes alma az év fáján,

megérkezés,

bűbájos látomás,

szemfényvesztés,

édes hazugság,

szívnek való gyógyszer,

beteljesülés.

Az „ébresztő” szinonimái a következők voltak:

esti kakas,

kikiáltó,

harsonás,

éjszaka kántora,

őrszem,

felvigyázó,

ablaknyitogató.

A könyvkötő műhely a bolthelyiséggel és a konyhával együtt foglalta el házunk földszintjét. Fölötte az emeleten pedig a lakásunk helyezkedett el. Ez két kicsi szobából és egy fürdőszobából állt. Nem voltunk valami gazdagok. A városban több könyvkötő is működött, a mi utcánkban, a Könyvkötők utcájában rögtön három, de nem a miénk volt a legnépszerűbb. Pedig az apám biztos kezű mester volt. Gyorsan dolgozott, és szemrevaló műveket alkotott. Könyvei könnyűek voltak, és belesimultak a tenyérbe. A lapok nem ragadtak össze, pörgetésük a suhanó szoknyáéhoz hasonló hangot adott. A festék a cím betűin sehol sem folyt meg, a felirat könnyedén süllyedt a puha bőrbe, és megtartotta éles határvonalait. Ha nem túl drága, mégis szép könyvet akart valaki, hozzá fordult.

A kötésre szánt bőr, a betűk aranyozásához vagy ezüstözéséhez szükséges festék azonban drága volt. Szegények lakta környéken éltünk, ezért apámnak legtöbbször meg kellett kérnie a megrendelőt, aki maga sem dúskált a javakban, hogy válasszon másik, kevésbé tetszetős, de olcsóbb festéket. Pirosat, kéket, fehéret vagy sárgát, amely az aranyhoz leginkább hasonlított. A vásárlók a legnagyobb bajt azzal okozták nekünk, hogy sokára vagy esetleg soha nem fizettek. A pénzből, amit nem kaptunk meg, egész házat lehetett volna építeni. Apámat egy idő után már az sem vigasztalta, hogy gondos munkáját, csinos könyveit sokan dicsérték. Fiatal korában még jól tudott lakni a bókokkal, a méltatásokkal. Ötvenedik éve felé közeledve azonban már időnként keserűen nézett körül a műhelyében, amelyet annyi évtized alatt is alig tudott fejleszteni, és még mindig ugyanazt a papírvágó kést használta, amit a saját apjától örökölt.

A jóságod fog a sírba vinni, mondta néha neki anyám, pedig nem a jóság, sokkal inkább a becsvágy és a büszkeség fűtötte apámat. Egyre reménytelenebbül várta, hogy jó híre a házunkba hozzon egy gazdag megrendelőt. Egyszer csak kinyílik az ajtó, és ott áll városunk egyik előkelősége, aki temérdek könyvre ad megbízást. Előre fizet, nem alkudja le az árat, időben jön az elkészült könyvekért, elégedetten bólint és elviszi apám tehetségének hírét a városban. A megrendelések pedig innentől megállíthatatlanul özönlenek a műhelyébe.

Azt gondolnátok talán, hogy valaki, aki könyveket forgat a kezében minden áldott nap, fogékony azok tartalmára is. Ám apám nem sokat olvasott. A könyveknek csak a külső formája érdekelte, a leírt szavakkal egyáltalán nem bíbelődött. Sőt, gyanakodva is nézte, ha elmélyülten olvastam egy kényelmes zugban.

– És a tanulással mi lesz? – kérdezte ingerülten.

Annyiszor nyaggatott ezzel, hogy egy idő után tiszta szívemből megutáltam a tanulás szót. Ugyanígy a munka és a dolgozni szavakat is, amelyeket apám rendszeresen hajtogatott, ha szerinte lustálkodtam. Házunkban a szent tanulás és a szent munka fölé semmi sem emelkedhetett.

Apám ugyanúgy bánt velem, mint a könyveivel. Az udvarias viselkedést, a szerénységet és a szüleim iránt tanúsított tiszteletet úgy igyekezett rám adni, mint egy köntöst, de azzal, hogy mi volt bennem, a gondolataimban vagy a szívemben, nem sokat törődött. Odáig már nem akart látni.

Minden héten kaptam tőle pofont valamiért. Már tizenöt éves voltam, de ehhez a szokásához még mindig ragaszkodott. Ha eltörtem egy poharat vagy rossz jegyet hoztam haza az iskolából, máris lendült a tenyere. Ha ellenkeztem vagy kiabáltam, akkor még jobban büntetett. Némán gyűlöltem őt.

Apám nemcsak velem, hanem mindenkivel barátságtalanul viselkedett. Azt hiszem, ő maga is oka volt annak, amiért az üzletünk pangott. Ügyfeleknek szánt mosolygása kedvetlen bazsalygásban nyilvánult meg. Jókedélyű, felszínes társalgásra teljesen alkalmatlan volt. Amikor borzas fejjel, orrára csúszott régi szemüvegében, kirojtosodott papucsában végigcsoszogott a kis bolthelyiségen, mindenkiben kisebb riadalmat keltett.

Anyámmal szerencsére sokkal jobban kijöttem. Tudtam vele beszélgetni, érdeklődött is irántam. Nem voltak dührohamai, soha nem ütött meg. Ezért kamaszként is ugyanúgy ragaszkodtam hozzá, mint kicsi koromban, nem lázadtam ellene. Ha valamit leejtettem vagy kiöntöttem, csak annyit mondott: előfordul. Apám szerint viszont ilyesmi nem fordulhat elő, hiszen ha ő rosszul köt be egy könyvet, nem fizetik ki. Elszorult szívvel láttam, hogy anyám is tart tőle.

Ha apám azon kapott engem, hogy anyámmal beszélgetek, vagy ha együtt olvastunk egy könyvet, addig sündörgött körülöttünk, amíg alkalmat nem talált arra, hogy belém kössön.

– Talán nincs dolgod a ház körül? – reccsent rám.

Ilyenkor megszégyenülve álltam fel, és szó nélkül fogtam neki a takarításnak, mosogatásnak, vagy tűntem el a szobámban. Ha nem látott, megnyugodott.

Ám hiába viselkedtem jól, hiába teljesítettem apám utasításait, dührohamai a legváratlanabb pillanatokban robbantak, és mindig én voltam a kéznél lévő áldozat, akin kitölthette haragját. Ezért tízéves koromtól egyre gyakrabban gondoltam a város határában kezdődő Rongyos-erdőre, amely a fák ágairól szakállszerűen lecsüngő leveles indafüzérekről kapta a nevét. Egy nap elszököm innen, és ott fogok élni – gondoltam. Mennyivel jobb lesz nekem egyedül, apám gonosz árnyéka nélkül! Lesz egy kis házam, a ház mellett patak, és vadászatból fogom fenntartani magamat. Oda szeretnék menni, az erdőhöz akarok tartozni, mert ott senki sem bánt. Az erről való ábrándozás néha az egész napomat kitöltötte.

Abban a bizonyos évben, amely megváltoztatta az egész életemet, középiskolába jártam, két évvel később kellett volna letennem a vizsgáimat, amitől a város teljes jogú polgárává váltam volna. A családi hagyományokat követve rám is a könyvkötő mesterség várt, de az üvegművészet sokkal jobban tetszett. Hogy miért? Hatéves lehettem, amikor anyámmal elmentünk Lobogány díszüvegező mester boltja előtt, és a kirakatban megláttam egy kék-piros üvegbúrás lámpát. Felhős kék égen málnapiros sárkányok suhantak rajta. Ahogy a napfény rásütött a lámpabúrára, feltárult az üveg belső mintázata. Apró buborékok, homokszemszerű zárványok, párhuzamosan futó hajszálvékony vonalak, amelyek egy láthatatlan ecset nyomát követték. Mintha valami mélységbe tekintenék, egy kék és piros tenger napsütötte vizébe.

Később, amikor már egyedül járhattam iskolába, többször tettem kerülőutat az üvegműves üzlete felé, sőt, egyszer be is nyitottam. Az ajtó fölötti csengettyűk meglendültek, és Lobogány felbukkant. Alacsony, kopasz férfi volt, széles mosollyal fogadott. Észrevette tétovázásomat, ezért bátorított: gyere, nézz körül! Én pedig elkezdtem körbejárni a boltját, és sorra megbámultam az üveglámpákat és üvegképeket. Csodálattal figyeltem, hogyan alakítja az akarat a merev, hideg üveget kacskaringós indákká, fürtökben tobzódó virágokká.

Ezután többször is ellátogattam az üzletbe. Amikor már sokadjára léptem át a küszöbét, a mester behívott a műhelyébe. Dobogó szívvel követtem az alacsony szobába, ahol az üveg átalakulása történik. A fal mellett hosszúkás rekeszekben álltak a színes üvegtáblák. Lobogány sorra kihúzta az üvegeket, hogy szemügyre vehessem őket. Az üvegek karistoló hangot adtak, amint a rekeszhez súrlódva elmozdultak a helyükről. Égszínűek, hófehérek, fatörzsbarnák, esőszürkék és meggypirosak is voltak közöttük. A legszebb egy ragyogó narancssárga üveglap volt: mintha lángok lobogtak volna benne. Amikor azonban megtapintottam, hideg volt és kemény, mint a jég.

Lobogány görbe lábain a műhelyasztalhoz kacsázott, amely üvegdarabokkal és különös szerszámokkal volt teliszórva. Látod, mondta, az üveget először össze kell törni, hogy aztán valami szépet építhessünk belőle, de vigyázni kell, mert az üveg ellenáll, és ha eltörik, akkor alattomosan vág a széle, mint a borotva. A csiszolókő tompítja az éleket, így a megmunkálás után már bátran kézbe lehet venni az üveget.

Lobogány üzlete jól ment, amit szerintem annak is köszönhetett, hogy valaha ő kiáltotta ki a sárkányok érkezését. Erről szóló oklevele az üzlet kirakatában lógott előkelő helyen. „Lobogány éve nyugalomban telt”, olvasható a város kalendáriumában, amelyet a városházán bárki megtekinthetett, és én is többször belelapoztam, igaz, az évek egyébként is nyugalomban teltek. Néha persze olvasni olyanokat, hogy „Sardó évében sokan megbetegedtek, főleg torokgyulladással estek ágynak.” Vagy hogy „Csilla éve aszályt hozott, ami miatt alig volt búza, bár szerencsére krumpliban nem volt hiány.”

Időm legnagyobb része azonban az iskolában telt. Az irodalmat és a biológiát szerettem a legjobban, a tanáraink közül pedig Harsonás Potokát. Potoka erősen kopaszodott, a szemüvegét a homlokára tolva viselte és tekintélyes méretű orral rendelkezett. Rendszeresen beszámolt arról, hogy milyen könyvet olvas éppen. Mindig felolvasott belőle részleteket, majd megkérdezte, mit gondolunk róla. Lehetett vele vitatkozni, ami apám zsarnokuralma után elképesztőnek, szinte felfoghatatlannak, sőt, időnként helytelennek tűnt. Potoka kifogyhatatlan volt a játékos ötletekben. Előfordult például, hogy négy-öt különböző verset szétszabdalt, nekünk pedig meg kellett találni az összetartozó darabokat, ám még jobban örült annak, ha a kirakósból új szerzemények születtek. Rájöttem, hogy számomra az irodalomóra a legszórakoztatóbb időtöltés a világon.

A biológiát Ablaktárogató Paula tanította. Már nem volt fiatal. Nehezen mozgott, a lábai fel voltak dagadva, mégis minden hónapban elvitt minket a városfalon túl kezdődő Rongyos-erdőbe, hogy ott figyelhessük meg a madarakat, bogarakat és a növényeket. Jómagam nagy figyelemmel tanulmányoztam az olyan érdekes elnevezésű növényeket, mint az Iszamós vérfű, a Harangozó bangita, a Sziromhagyó hagymácska és a Kuporgó paré. Többször hallottuk a tanárnő rendhagyó véleményét is:

– Tudjátok, nem csak a sárkányok érdekesek. Itt, az erdőben találjátok a természetet, amelyhez tartozunk. Ezt is ugyanolyan fontos megfigyelni, mint a sárkányokat.

Mindenkit megdöbbentett ez a már-már szentségtörő kijelentés. Én mégis azon csodálkoztam leginkább, hogy ebben a betegségekkel küzdő, idősödő testben ilyen forradalmi gondolatok teremtek meg.

A madaraknak madárházakat építettünk és télen magokat hagytunk nekik. Ilyenkor a fák mögé bújva lestük, ahogyan a madárkák, mint a méhek a mézet, körüldongják, himbálják a kis házacskákat. Első hallomásra beleszerettem a különös nevű Zurup madárba, és akkor sem csalódtam, amikor megláttam. Hosszú faroktolla sárgán tündökölt a napfényben, kék bóbita díszítette a fejét, és imádta a Sóhajvirág nektárját. A Sóhajvirág nagy fehér szirmokat növesztett, és alkonyatkor sóhajra emlékeztető nesszel csukta össze virágait.

Egyetlen tanárt viszont ki nem állhattam: Talpraszökkenő Eskét, az iskola igazgatóhelyettesét, aki fizikát tanított. Vékony, magas alakját már a folyosó végéből látni lehetett. Álla olyan nagyra nőtt, mint a cipők kitámasztására szolgáló sámfa. Kifürkészhetetlen arckifejezéssel, merev tartással álcázta magát, mintha katonának esküdött volna fel, nem pedig tanárnak. Kíváncsi vagyok, mi tudta volna kibillenteni fagyos nyugalmából, ha bármi is. Általában kardigánt hordott, mintha fázna. A kardigánon kicsi ezüst bross árválkodott, ami inkább tűnt kitüntetésnek, amelyet az iskola diákjainak kínzásáért kapott, mint ékszernek. Elvégre szívesen vette észre a hibákat a tanítványaiban, és még szívesebben büntetett ezek miatt. Nemcsak tőle, a tantárgyától is viszolyogtam.

Közepesen tanultam, ami miatt apám rendszeresen őrjöngött. Tudtam ezt, mégsem voltam képes összeszedni magamat. Én szeretnék jobban tanulni, védekeztem, de nem megy. Akkor, fiam, idióta vagy, összegezte apám, és dúlva-fúlva rohant remetebarlangjába, a műhelybe. Örülhettem, hogy nem csapott nyakon.

Tényleg ostoba lennék? – tettem fel magamnak néha a kérdést. A délutáni leckeírás olyan lassan ment, mintha köveket kellett volna cipelnem. Ha az osztályban kihívtak felelni, elpirultam, és minden tudás elszállt a fejemből.

Az első évben Harmatos Rápió mellett ültem. Ezzel a mokány, fekete hajú, fekete szemű fiúval könnyű volt jóban lenni. Sokat beszélt, szívélyesen mosolyogott, és ontotta magából a vicceket. Legtöbbször Talpraszökkenő Eske ihlette meg. Első óránktól kezdve őt gúnyolta legszívesebben és legsikeresebben. Valóságos Eske-utánzó volt. Olyan élethűen tudta imitálni hanghordozását, mozdulatait, hogy hajlongtam a padban a nevetéstől.

– Tesszék asz ajtót becukni szünetben! – selypített Rápió ugyanúgy, ahogy Eske is selypített szétálló fogai miatt. – Tesszék kinyitni a füszeteket!

Rápió a tanárnő vezénylő kézmozdulatait is elképesztő pontossággal utánozta. Sajnos sokszor az órák alatt sem fogta vissza magát, ezért az elfojtott nevetéstől nehezen tudtam figyelni. Számra tapasztottam a kezemet, hullámzott a gyomrom. Az is megesett, hogy szünetben Rápió felugrott a padjára, rágógumival fölragasztotta radírját az ingére, mintha az lenne a bross, kihúzta magát, és elképesztően magas hangon visított:

– Cak röhécellni tudtok? Cirkefogók, hasontalanok!

Az egész osztály körbeállta és hahotázott.

Eske egyszer lecsapott ránk.

– Mi olyan vicces, fiúk? – kérdezte. Azonnal megfagyott bennem a vér, nem mertem a szemébe nézni, csak a jól ismert brossig emeltem a tekintetemet. Kihívott felelni, és keserves nyögdécselésem után élvezettel véste be az elégtelent a füzetembe.

Rápióval sokszor iskola után is együtt maradtunk. Eljártunk az ócskapiacra. Olyasmikre alkudoztunk, mint régi bicska, ütött-kopott kis láda, elhordott sapka, mindenféle lejárt igazolvány. Rápió szenvedélyesen gyűjtötte a kacatokat, és én is élveztem a nyüzsgő piac hangulatát.

Az iskola második évében azonban a szülei átkérték Rápiót egy másik osztályba, ahol több matematikát tanítottak, így meglehetősen egyedül maradtam. A szünetekben nem volt kivel megosztanom az uzsonnámat, az órák alatt egyedül üldögéltem a kétszemélyes padban, és sokszor csak céltalanul bámultam kifelé az ablakon.

Osztályunk egyetlen megátalkodott rossztanulója Fényfakasztó Batúr, kefefrizurás, elálló fülű fiú volt. Már többször ismételt évet, két vagy három évvel volt idősebb nálunk, már csak ezért is kilógott közülünk. A kezére emlékszem leginkább. Az én sima, puha, majdnem gyerekkezemtől eltérően az övén már szőrszálak ágaskodtak, és cigarettafoltok sárgították. Úgy tűnt, cseppet sem zavarta katasztrofális tanulmányi előmenetele. Haláli nyugalommal adta a tanár kezébe azt a dolgozatot, vagyis inkább papírlapot, amelyre egyetlen sort sem írt le. Rágógumit tartott padjának aljára ragasztva, zsebében cigaretta lapult. Mindig úgy tűnt nekem, hogy tévedésből van jelen az osztályban. Tévedésből lépett be reggelente hozzánk, sőt, ha belegondolok, az egész épületbe is. Nem tartozott közénk. Egyszer kértük, hogy maradjon velünk délután, mert az osztályt akartuk a tavaszi sárkányünnepre feldíszíteni, de csak megvonta a vállát. Nem vesztegetem az időmet ilyesmire, vetette oda. Vállára kanyarította táskáját, és higgadt léptekkel otthagyott minket. Volt valami csodálatra méltó magabiztos viselkedésében.

Kürtös Tullióval lehetett látni őt az utcán. Tullió magasabb is volt, idősebb is nála, mégis ő követte Batúrt minden zsiványságban. Az orra hegye halványan piroslott, mintha folyton náthás lenne. Minden délután együtt lógtak.

Az utca volt a terepük, mint farkasnak az erdő. Ismertek minden kis utcát, minden boltot, kiszögellést, pinceablakot. Feltűntek, eltűntek, árnyékként suhantak, olyan mesterien bántak az utcákkal, mint hárfaművész a húrokkal. Legendák keringtek arról, miféle csibészségeket követtek el időről időre. A legnagyobb vád az volt ellenük, hogy ellopták a sánta pékinas, Csiguri pénztárcáját, amikor az édességboltban fizetett. A pénztárcáját a pultra tette, és ez a pillanat elég volt Batúrnak, hogy észrevétlenül a zsebébe csúsztassa azt. Leglábbis Csiguri ezt állítja, bizonyítani soha nem tudta.

Távolról, de mindig érdeklődéssel figyeltem Batúrt. Tetszett határozott fellépése, ami talán csak fölényeskedés volt, mégis nagy hatással volt rám, akinek otthon idejekorán eltiporták az önbizalmát.

Azon a végzetes napon véletlenül futottam beléjük. Szokásos utam hazafelé az iskolából a Sárkányszem újság szerkesztősége mellett vitt el, mielőtt a dohányboltnál jobbra fordultam volna. Ez alkalommal azonban megálltam a dohányboltnál, és a sárkányalakú öngyújtókat nézegettem a kirakatban. Ha felkattintották őket, akkor a sárkányok szájából láng szökött elő.

Milyen lenne kipróbálni a cigarettát, gondolkodtam. Két ujjamat, mintha cigarettát tartana, a számhoz vittem, beleszippantottam a levegőbe, majd lassan kiengedtem a képzeletbeli füstöt. Így játszottam tükörbeli másommal, amikor az üveg egyszeriben elsötétült: valakik megálltak mellettem. Batúr és Tullió nézett rám. Zavartan pislogtam rájuk.

Rövid hallgatás után Batúr agyonmosott dzsekijének a zsebébe nyúlt, és kihalászott onnan egy gyűrött cigarettásdobozt. Kinyitotta a dobozt, és elém tartotta. A fehér cigaretták kicsi ágyúcsövekként meredeztek felém. Kihúztam egyet, és Batúr már nyújtotta is felém a lángoló gyufát. Oldalt hajtottam a fejemet, és közelebb hajoltam a tűzhöz, ahogyan ezerszer láttam másoktól is ezt a mozdulatot.

A füst égette a torkomat, de azért elszántan szívtam bele többször is, és a tőlem telhető legfölényesebben pöfékeltem.

– Velünk jöhetsz – ajánlotta fel Batúr.

A cigarettát óvatosan fogtam, azt hiszem, nagyon is látszott gyakorlatlanságom. Úgy tartottam a cigarettát, mint valami törékeny tárgyat, Batúr pedig úgy, mintha semmi sem lenne az ujjai között.

– Hova mentek? – kérdeztem.

Batúr elvigyorodott.

– Szórakozni.

Számomra az olvasás volt a szórakozásnak egyetlen módja, minden más lehetőségről csak regények útján szereztem tudomást. Addig csak papíralapú kalandok késztettek álmodozásra. Azt viszont tudtam, hogy a Batúr-féle fiúk mulatozásai egészen másmilyenek, mint az enyémek. Igaziak, tiltottak, szabályokat felrúgók, talán hús- és vérszagúak, taszítók és vonzók is egyszerre.

– Vagyis? – kérdeztem végül, és azon kaptam magam, hogy ugyanolyan hanyagul ejtettem ki a szavakat, ahogy Batúr szokta.

– Majd meglátod – felelte Batúr, én meg rábólintottam.

A Pikkely utcán kezdtük a bolyongást. Batúr intett, hogy maradjunk le mögötte. Odalépett egy csinosan öltözött, piros kalapos nőhöz, akit látásból mind a hárman ismertünk, és odagörnyedt elé. Olyan kicsinek és szánnivalónak látszott, hogy először azt hittem, tényleg rosszul van.

– Elnézést kérek, hogy megszólítom, de nagy bajban vagyok. Az anyám kórházban fekszik. Egyedül maradtam otthon három kistestvéremmel együtt, nincs mit ennünk. Könyörgöm, adjon néhány Taklárt.

A hölgy odahajolt Batúrhoz.

– Az anyukád bajban van?

Batúr nyelt néhányat, mintha megpróbálná visszafojtani a sírást, majd megismételte az egész tirádát még érthetetlenebbül, csak a Taklár szónál emelte meg a hangját. A hölgy kissé zavartan pislogott jobbra-balra, mintha menekülő-utat keresne ebből a kellemetlen helyzetből, majd előhúzta a pénztárcáját, és egy Taklárt tett Batúr markába.

– Köszönöm, asszonyom! Köszönöm a jóságát! – hajlongott Batúr, a hölgy pedig, mint aki éppen csak elkerülte, hogy a fejére zuhanjon egy tégla, megkönnyebbülve elmenekült.

Batúr a pénzt kopott nadrágja zsebébe süllyesztette, majd rám ripakodott:

– Mit bámulsz engem, amikor beszélek? Azt akarod, hogy észrevegyék, hogy összetartozunk? Nézz másfelé, öcsi!

Örültem neki, hogy azt mondta: összetartozunk.

A műsor folytatódott. Tullió és én lemaradtunk Batúr mögött. Tullió egy papírdarabkát rugdosott a földön, én megálltam a Szárnyaló idő órásüzlet előtt, és a kirakat üvegében követtem az eseményeket.

Batúr következő választása az öreg Bonifác bácsira esett, aki fiatal korában kertészként dolgozott a városi parkokban, nyugdíjazása után pedig belevágott a sárkányokról szóló versek gyűjtésébe. Bottal a kezében, de fürgén jött lefelé az utcán. Ősz, ritkás hajszálai szellős fürtökben repkedtek a feje körül. Haja úgy csillogott a fényben, hogy szinte glóriába foglalta megjelenését. Amikor Batúr elállta az útját, megtorpant.

– Jó napot, Bonifác bácsi! Ne haragudjon, hogy megszólítom. Tudja, szegény vagyok, és mostanában azzal keresem a kenyeremet, hogy verseket adok elő. Egy Taklárért meghallgatna tőlem egy verset?

– Verseket, ha? Micsoda ötlet! – az öregúr a kövezetre koppintott a botjával.

Batúr csendesen várakozott.

– Na, elő azzal a verssel! – harsogta az öregúr türelmetlenül, és még a botját is fölemelte, mint egy vezénylőpálcát.

Batúr köhintett egyet, és belevágott.

A vers a városban mindenki által ismert gyerekvers volt, valójában csak egy mondóka, amelyben a hold a sárkányokra panaszkodik, amiért fényes vonulásukkal eltakarják őt. Csodálkoztam, hogy Batúr miért nem valami különb verssel próbálkozott, de láthatóan elérte a célját, mert kántálását az öregúr félrehajtott fejjel, elérzékenyülve hallgatta.

– Anyám legkedvesebb verse volt – szepegte végül.

Megfeszítve előretolta az állát, talán azért, nehogy elsírja magát. Belenyúlt kabátja belső zsebébe, kivette a tárcáját, és átadott Batúrnak egy Taklárt. Arcán esőfellegek lógtak, úgy folytatta az útját.

– Nem tudtam, hogy szereted a verseket – lelkendeztem, amikor Bonifác bácsi eltűnt.

– Szereti a csótány, nem én.

Milyen marha vagyok – gondoltam. Mikor tanulom meg, hogyan kell Batúr-módra látni a világot? Hogyan leshetném el tőle ezt a vonzó, hanyag gátlástalanságot? Mellette senki vagyok a könyveimmel együtt. Mohón figyeltem és igyekeztem tanulni tőle.

Mivel városunk nem túl nagy, voltak, akik azonnal ráismertek Batúrra.

– Ismerlek én téged, jómadár! – kiabálta Rezső, a hentes. – Az apád a pincemester mellett dolgozik, az anyádnak pedig semmi baja, azon kívül, hogy ilyen mihaszna fia van.

Ilyenkor szótlanul továbbálltunk, Batúr a szája szélét rágta mérgében, és azonnal új áldozatok után vetette magát.

Így bolyongtunk a Borbélyok utcáján át a Cukrász-közig. Remekül éreztem magam. Batúr zsebében egy idő után már öt Taklár lapult. Ebből akár egy üveg bort is lehetett venni, ahogy megtudtam Batúréktól. Azonnal az Ébredés utcába nyargaltunk, mert ott lehetett borhoz jutni. Tulliót küldtük a boltba, mivel ő volt a legidősebb, aztán a zsákmányt gyorsan a kabátunk alá rejtettük.

– Megyünk a temetőbe! – adta ki a parancsot Batúr, és végigviharzottunk a vadgesztenyefával végigültetett sétányúton, amelynek a végén a temető bejárata magasodott.

Azelőtt megszeppenve léptem a temetőbe, ha anyám nagy ritkán elvitt oda. Ezúttal azonban mint a vércsék suhantunk végig a sírok között kanyargó ösvényeken. Hahotázva olvastuk a sárkánydomborművek árnyékában megpihenő sírok feliratát: „Parka nyugszik itt, akiről Parka évét neveztük el.”

– Köszönjük, Parka, hálásan köszönjük! – üvöltötte Batúr, felkapta a friss virágcsokrot a sírról, és szétszórta a szirmokat a levegőben. Egy másik síremlék sárkányszobrának fejére pedig ráhúzta a sapkáját.

A legfrissebb sírok a temető végében, a téglafal mellett húzódtak, ahol padokat is találtunk. Leültünk az egyikre, és kinyitottuk a palackot. A bort kellemetlenül savanyúnak éreztem, de azért elismerősen csettintettem: baromi jó! Batúr ismét cigarettával kínált. Elfogadtam, rá is gyújtottam, de a füst a borral együtt nem tett jót a gyomromnak. Émelyegni kezdtem.

Az este kezdett leszállni, a levegő hidegebb lett. Nem sokat éreztünk a hidegből, mert gyakran emelgettük a szánkhoz a borosüveget.

A sírok között hirtelen egy zöld kabátra lettünk figyelmesek, ami mozgott. Először csak a kabátot láttuk, majd a virágbokrok takarásából kilépett egy fehér hajú, szemüveges néni. Botra támaszkodott, a zsebkendőjét a szeme sarkánál tartotta, mintha minden könnycseppet, amit ejt, azonnal fel akarna itatni. Nem vett észre minket.

Tullió felpattant a helyéről, kitárta kabátja két szárnyát, és állati üvöltéssel a néni felé rohant. Hangja szirénaként hasított bele a békés csendbe. A néni feljajdult, majd bicegve futásnak eredt. Tullió a kabátszárnyait lebegtetve ugrált körülötte, akár egy hibbant madár. A néni pedig csak jajgatott, és szaladt, már amennyire kitelt tőle.

Batúr és én csaknem lecsúsztunk a padról nevettünkben.

– Látod ezt? Látod ezt? – hajtogatta Batúr, és nekem dőlt. Kabátjának cigarettafüstszaga megütötte az orromat. Tullió már rég visszatért hozzánk, de még mindig hallottuk az öreg néni jajgatását, és figyeltük, ahogy sántikálva távolodik. – Hát ez őrületes volt – mondta Batúr, és a palack ismét körbejárt. Egy idő után a bor is elfogyott, a cigarettát is eluntuk, az este pedig ránk telepedett. Batúr a térdemre csapott. – Most te következel! Csinálj valami hülyeséget!