A KARMELITA

ANGYALA

DEBRECZENI GELLÉRT

A KARMELITA

ANGYALA

A KARMELITA ANGYALA

© Debreczeni Gellért 2024

© MADEINART KFT. 2024

Szöveggondozás: Darvasi Linda

Borítóterv: Gődény Gábor

Borítófotók: designed by freestockcenter - Freepik.com

ISBN 978-615-02-2525-8 (epub)

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel - elektronikus, fényképészeti úton vagy más mó-don - a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja: MADEINART KFT.

Cím: 2112 Veresegyház, Paskom u. 65.

E-mail: madeinart.publishing@gmail.com

„Minden családban van egy idős, egyre őrültebb rokon, aki időről időre kiad egy könyvet.

Ha neked nincs ilyen rokonod, lehet, te leszel az!”

A könyv cselekménye fiktív történeten alapul. A történet sze-replői valamennyien kitalált alakok. Mindennemű hasonlóságuk élő vagy holt személyekhez csupán a véletlen műve.

Előszó a második kiadáshoz

Ami igazából az első kiadás. De inkább, máris elmagyarázom.

Ismerősi körben, általam tisztelt és nagyra tartott, nálam sok-kal nagyobb irodalmi tapasztalattal rendelkező személyek köré-ben megszondáztattam a regény kéziratát. Illetve annak egy hi-bától hemzsegő, de már szerkesztett, tördelt és pár példányban kinyomott és bekötött korai változatát.

Ezúton is köszönöm mindegyikük őszinte visszajelzését!

Egybehangzó véleményük szerint, az első fejezet vulgaritása és közvetlensége olyan megosztó erővel bír, amely sokak számá-ra visszatartó erőt jelenthet a könyvben való komolyabb elmé-lyedéssel szemben. Ha az első fejezet stílusában fogalmazódna meg ez a gondolat, akkor az úgy szólna, hogy a könyvet sok ol-vasó az első mondatokat követően félrerakná a picsába.

Ezt nyilvánvalóan nem akarom, ezért az előszó jelen formai eszközével élve, el kell, hogy határolódjak az első fejezetben megszólaló fiktív, ámde a 2020-as évek magyar valóságától egy-általán nem távolrugaszkodva megformált karakterek megszó-lalásának minőségétől. Ők ilyenek. Hitelesen így ábrázolhatók. Mondataik minden bizonnyal kisípolásra kerülnének egy rádió-játékban, a nyomdafestéket viszont megtűri a stílusuk.

Bocsássuk meg nekik, hogy így beszélnek, nem ez a leggyar-lóbb hibájuk!

Cserébe, ígérem, hogy ezeket a hősöket hosszú időre el is fe-lejthetjük!

Rosszízű emlékük majd csak soká bukkan elő újra, mint va-lami olcsó pálinka távolba vesző emléke egy másnaptól gyötört elpocsékolt délutánon.

A könyvet keretbe helyező két epizódon kívül – illetve belül – leírtakhoz, jó szórakozást kívánok!

– A szerző –

9

1. fejezet

Egy csákvári vadászházról, semmilyen emberekről és valamilyen könyvről. Valamint a civilizált politikai vitakultúráról és a jobboldali morális fölényről

Amikor egy vadászház falai között, történelmi hősök és kitömött állatok ítélkező tekintetétől nyomasztva a miniszterelnök-helyet-tes homlokát egyszerre ráncolja „A kurvaistenbasszameg!” ki nem mondható indulata, valamint a „Mit képzeltek, ti, faszszo-pógecik?” keresztényi szeretetből épített kérdése, akkor ott és akkor, elakad a szó.

Ijedten tördeli a kezét az államtitkár, idegesen fészkelődik a kis-városi polgármester, és feszülten köszörüli a torkát a gyermekott-hon új igazgatója. A bátorság ilyenkor úgy fogy el, mint helikop-terről lógatott rénszarvasból az utolsó lehelet.

Bayer Zsoltnak kellene lenni ahhoz, hogy ebben a helyzetben bárki megtörje a csendet.

– A kurvaistenbasszameg! – ismerte fel tűpontosan a helyzetet a miniszterelnök-helyettes barátja, majd, mintegy nyomatékosít-va az elhangzottakat, még azt is hozzátette – Mit képzeltek, ti, faszszopógecik?

10

A miniszterelnök-helyettes egy pillanatra fátyolos tekintettel nézett harcostársára, amiért így olvassa a gondolatait, majd ami-kor rajtakapta magát a hűtlenség lélegzetvételnyi csalfa kísérté-sén, szégyenkezve kijavította barátját.

– A gecit ne vedd a szádra, Zsoltom!

Kovács, a közeli gyermekotthon új igazgatója, először félve a polgármesterre nézett, majd látva, hogy az a telefonját nyom-kodva épp máshol jár a figyelmével, minden bátorságát össze-szedve belesuttogta a pálinkától már kissé elnehezült nyelvével a terem hűvös csendjébe:

– Ugye nem tudnak mindent? Ezek, a… izé… gecik?

Vannak kérdések, amik nem érdemelnek választ. És vannak emberek, akik híján vannak annak a képességnek, hogy olyan kérdéseket tegyenek fel, amelyek választ érdemelnek.

Kovács elmerenghetett volna azon, hogy a kérdése volt érdem-telen a válaszra, vagy ő maga a kérdés felvetésére, de az elme-rengés képessége szintén nem tartozott az őáltala birtokolt eré-nyek halmazába. Így inkább csak nézett reménykedve, és töltött magának.

– A kurvaistenbasszameg ezeket a faszszopó geciket! – kiál-totta a miniszterelnök-helyettes barátja, mintegy szintetizálva az eddig elmondottakat. Ez a frappáns szintézis azonban, most nem talált lelkes közönségre. Elmaradt a nevetés és a hátbaveregetés. Nem csendültek összekoccanó poharak. Sőt, a korábban sokszor bevált, egymást túlharsogó „Hallottad, milyet mondott? A mi-niszterelnök-helyettes barátja…” bennfentességet sugalló kérdés sem visszhangzott a csákvári vadászház nagy időket megélt ge-rendái alatt. Ezt most nem fogják idézni nemzeti érzelmű bátor

11

fiatal harcosok az online térben, és a királyi tévé sem ezzel fogja kibélelni az érdektelen híradók közötti érdektelen szünetek na-gyon is érdekek mentén szerkesztett műsorait.

Pedig olyan jól indult a nap!

Bennfentesen, harsányan, csalfa kísértések ígéretét hordozva.

Egy nap, amely a vadászt, a FÉRFIT, nemcsak kielégíti, de fel is tölti. Estére pedig olyan magasságokba emeli, ahol eggyé válhat a természettel, a nemzettel, a Teremtővel.

Körbekerítve a Vértes legdúsabb erdői, telefonhívásnyira leg-pompásabb vadjai…

– Erre mindent elrontanak ezek a faszszopógecik!

A miniszterelnök-helyettes barátja kitépte a könyvet az állam-titkár kezéből, amit az eddig fennhangon olvasott, és a halánté-kán kidagadó erekkel, belevetette magát a lapok közé.

– Faszom ezekbe a betűkbe! Hol a szemüvegem?!

– Itt van, Zsoltom! Adom. – mondta a miniszterelnök-helyet-tes, és nyújtotta barátja felé…

– A faszomezekbeagecikbe! – vont párhuzamot a miniszterel-nök-helyettes barátja a betűk és az ellenség közé, majd minden tudását összeszedve hangosan olvasni kezdett.

„A gyárak számára az önkormányzat a helyi gazdák érdeke-it semmibe véve, a legjobb termőterületeket jelölte ki. A meg-szerzett területekről az értékes termőréteget kamionok ezrei szállították el, ki tudja, hogy kinek, újabb profitot termelve, hogy a legyalult földön aztán akkumulátorgyárak számára épüljön betonsivatag.”

– Mi ez a szar? Mi az, hogy ki tudja, kinek? Mindenki tudja! Na ugye, hogy nem is tudják! – kiáltotta a miniszterelnök-helyet-

12

tes barátja, de az államtitkár, aki már előrébb tartott az olvasás-ban, visszarángatta a valóságba.

– Le van írva az is, hogy kinek. Tudják. Mindent tudnak.

Kovács reménykedve nézett az államtitkárra, hogy talán most jött el az ő ideje, és a korábbi kérdésére kapott most az állam-titkár úrtól választ. Az államtitkár azonban egy pillantásra sem méltatta. Kovács reménykedően bólogatva a polgármesterre nézett, hogy ő legalább látja-e az igyekezetét, de az igyekezet nyugtázása csak plátói remény maradt.

– Mindent tudnak, amit tudniuk érdemes, és sajnos azt is, amit nem érdemes.

Ez utóbbi kijelentésnél az államtitkár szigorúan a miniszterel-nök-helyettesre nézett, aki szégyenlősen elfordította a tekintetét.

A kandalló felett lévő feszületre bámult hosszú másodperce-kig. Gondolatai pedig ugyanennek a teremnek a múltból felsejlő hangjai, örömei, színei és illatai körül időztek el.

Jólesett megpihenni egy kicsit.

Belekapaszkodni az élményekbe. Megragadni őket. Elmerülni a pálinka ízétől felkorbácsolt emlékfoszlányok hullámaiban, és egy kis időre belesüppedni a békés, meleg emlékpaplanba.

De barátjának pálinkagőzös üvöltése kirángatta a miniszterel-nök-helyettest ebből az édes dunyhamelegből:

– Ó, ti faszszopógecik! Mi az, hogy képek a miniszterről?

– Milyen képek? Melyik miniszterről? Kérdezte felriadva a pol-gármester, aki eddig a telefonját nyomkodta.

Nem nagyon vett eddig részt a társalgásban. Megtehette.

A miniszterelnök-helyettessel, a barátjával és az államtitkár-ral ellentétben ő valódi politikus volt. Ahogy délben frappánsan

13

megfogalmazta: „Az én faszommal verik a csalánt! Engem való-di szavazók, valódi programmal, valódi választáson választanak meg a városomban!”

Még ki is húzta magát mindehhez. Megpróbált a saját egy-hat-vanas magasságával valami fensőségesebb érzést sugalmazni, de a miniszterelnök-helyettes barátja, a rá jellemző diplomáciai eré-nyek összességét megcsillogtatva azonnal helyre tette:

– A te faszoddal, bazmeg! A párt teljes kommunikációs gépe-zetének támogatásával, az Ordibátor hirdetéseivel a seggedben nyersz választásról választásra, barátom! Te független, te!

Ezen aztán mindannyian röhögtek.

– Milyen képek? – kérdezte aggodalommal terhes hangon újra a polgármester; nem mintha felrémlettek volna az emlékeiben olyan képek bármely miniszterről, amelyeken ő is rajta lehetett volna. Kovács igyekezett belekapaszkodni a polgármester tekin-tetébe, és megerősíteni őt egy pillantással az aggodalmáról, de talán a világításnak, talán a balszerencsének köszönhetően ez a megerősítés nem talált viszonzásra.

– Intim képek, a kurva anyjukat! – kiáltotta a miniszterelnök-he-lyettes barátja, és lebaszta a könyvet a tölgyfa asztalra.

Ijedten zörrentek meg a pálinkáspoharak az asztalon. A hozzá legközelebbi izgatott táncot kezdett járni, meg-meginogva a talpán a pörgés-forgás közben. Majd, mint aki belefáradt a részeg egyen-súlyozásba, felbillent, és a nemes panyolai barack utolsó cseppje-it az asztal repedései közé csorgatta. A miniszterelnök-helyettes barátja lemaradt erről a táncról, neki fontosabb dolga volt. Ráve-tődött a sötét borítójú puhafedeles könyvre, elvégre egy könyv

14

tölgyfa asztalra történő lebaszásának teátrális mozdulata nem le-het fontosabb, mint a nemzetmentés. Még akkor sem, ha a nemzet megmentése, éppen intim képek iránti kíváncsiság álcáját ölti is magára.

Míg újra átlapozta a könyvet, izgatottan pörgette emlékeiben az általa ismert miniszterek képeit, de nem volt olyan, akibe gondolatai örömmel kapaszkodtak volna meg. Pedig igyekezett emlékeiben, az intimitás minden dimenzióját szélesre tárni a le-hetőségek előtt.

Az államtitkár idegesen nyomkodta a kezében tartott elektromos cigaretta gombjait. Már rég fel kellett volna töltenie. A gondos kínai kezek által beszerelt ledek azonban, a megnyugtató fehér helyett, még mindig pirosan villogtak. Mintha átérezték volna a csákvári vadászház dísztermében tapintható feszültséget. A kis fénydiódák is csak idegességet, zavart, veszélyt jeleztek.

És akkor még itt vannak ezek az állatok is!

Meg a preparátumok a falon!

Muflonok, gímek és dámok, azt se tudja az ember, hogy me-lyik-melyik. Az államtitkár végül egy vaddisznó pofájának bá-mulásában nyert valamelyest nyugalomra és bátorításra.

– Uraim. Ne felejtsük el, hogy ez csak egy könyv! Egy alig há-romszáz oldalas, rosszul megírt, ismeretlen szerző által jegyzett könyv. Amit ingyen osztogatnak a könyvvásáron. Egy fantazma-gória. Egy fikció.

Ha egy államtitkár, a maga megnyugtató eleganciájával, mély, érett férfihangján a fenti szavakat duruzsolja a Vértes zúgó lomb-jai között egy langyos tavaszi kora estén, akkor az minden mi-

15

niszterelnök-helyettest, polgármestert, gyermekotthon-vezetőt és a miniszterelnök-helyettes barátját is a zen, a végtelen elcsen-desült állapotába kellene hogy ringasson.

Sajnos az államtitkár se nem volt megnyugtató, se nem volt érett. Nyomokban sem tartalmazott férfiasságot vagy eleganciát.

Olyan semmilyen volt.

Semmilyen, aki olthatatlan szomjat tudott érezni egy jól meg-fogalmazott miniszterelnöki rendelet, egy kreatív és újszerű történelemértelmezés, számára értékes férfiemberek társasága, vagy akár egy végre bekapcsolódó elektromos cigaretta iránt. Nem volt semmilyenebb a miniszterelnök-helyettesnél, de sem-milyenebb volt mindenki másnál a teremben. A megnyugtatónak szánt szavai pedig üres fejhangon, a saját félelmét hiperventilál-va visszhangoztak az egyébként is lassan kriptahangulatot árasz-tó teremben.

– Fikció?! Baszd meg! Leírja tételesen, hogy a repülőtér-fej-lesztés hogyan történt! Ilyet csak az tud, aki bent ült a tárgyaláso-kon! Vagy aki lehallgatta! Vagy aki hozzáfért ahhoz, amit lehall-gattak! – ordított a miniszterelnök-helyettes barátja, és a falhoz vágott egy pálinkáspoharat.

– Mindent tudnak? – kérdezte Kovács, már maga sem számol-va hányadszor, de a miniszterelnök-helyettes barátja még egy megsemmisítő pillantásra sem méltatta.

Az államtitkár kezében tartott elektromos cigarettán végre két fehér led fényében felsejlett a rég várt megkönnyebbülés közeli reménye. Egy hálás sóhaj kíséretében végre szájába vette vágyai sürgető tárgyát, miközben a polgármester indulatosan csapta le a telefonját az asztalra.

16

– Lacikám, minden rendben? Tölthetek még? – kérdezte a mi-niszterelnök-helyettes, házigazdaként félőn a polgármesterhez intézve szavait, de a válasz más volt, mint amire számított.

– Győrben is kint vannak a könyvek. A Borkai nem az Adrián bukott meg. Most fog – mutatta a képernyőjén egy pillanatra az épp megkapott üzenetet.

Kovács kíváncsisággal teli, őszinte aggodalommal terhelt pil-lantással nézett polgármesterére, de az a miniszterelnök-helyet-teshez lépett.

– A picsába, bazmeg! Nem erről volt szó!

– Zoli benne van? – kérdezte most már a miniszterelnök-helyettes is a barátját, aggódva. – Vagy bárki, tudod?

– Faszom a Zoliba. Mindbe! Mi ez a kurva könyv? Miért nincs még bezúzva?! Hogy jelenhetett meg?! Ki adta ki? Mi az, hogy nincs kiadója? ISBN-száma! Az Isten bassza meg!

A miniszterelnök-helyettes barátja magából kikelve tépkedte a könyv lapjait, ami végtelen nehézséget okozott neki. Na nem a saját fizikai korlátai miatt. Szép szál férfiember ő, ereje teljé-ben, a gyenge papírlapokkal szemben.

A miniszterelnök-helyettes barátja azért küzdött erején felül, mert a magából való kikelés teljes repertoárját már ennél szeré-nyebb előadást igénylő jelenetekkor tékozolta el. Az élet – mint nagy rendező – pedig most valódi indulatokat, megfeszülő iz-mokat, egekbe szökő vérnyomást és igazi drámát követelt.

De ha nincs sehol egy taknyán elvonszolható liberális, egy kígyóvállú belvárosi bölcsész, akkor hogyan testesülhet meg a mély, magyar, nyers és mindennél konzervatívabb és jobbol-dalibb erő?

17

Hogy lehet egy könyvet úgy gyűlölni és átkozni, a lapjait tépni és összevissza gyűrni, hogy mögötte az igazságot gyűlöli valaki és átkozza, próbálja tépni és összevissza gyűrni, míg elfogy az ereje, és magába roskadva, papírcafatok és pálinkáspoharak kö-zött csak annyit tudjon elsóhajtani a csákvári vadászház tölgyfa asztalánál:

– A kurvaistenbasszameg! Mit képzeltek, ti, faszszopógecik!?

18

2. fejezet

Tóth Zoltán polgármester nagyszerűségéről és egy vármegyéken átívelő orról. Valamint a helyi vállalkozások támogatásának fontosságáról

Csákvártól kicsit messzebb, egy másik polgármester sétált ki a városháza épületéből. Tóth Zoltán siettette a lépteit, és mint mindannyiszor, a fülére tapasztotta a telefonját. Ez a megszokott gesztus egyszerre keltette az elfoglalt, a közösségért fáradha-tatlanul dolgozó felelős vezető hamis ábrándját és tartotta tá-vol a városka lakosságát. Legyenek azok épp ismerősök vagy ismeretlenek. A gesztus egyértelműen jelezte, nehogy a város-ka utcáit és tereit bárki önkormányzati ügyfélfogadó irodának nézze. A polgármester minden eszközzel el akarta kerülni, hogy városkájának drága szavazópolgárai mellé csapódva szembesít-sék a kertségek áldatlan útviszonyainak, vagy a vasútállomás soha el nem készülő rekonstrukciójának problémájával. Vagy bármilyen problémával, ami beárnyékolná több cikluson átívelő politikai sikerét.

A polgármester nem sokszor volt egyedül a városka utcáin, de ha egyedül volt, akkor mindig a telefonjába bólogatott. Biccen-tett esetleg az őt üdvözlőknek, de mozdulatai a „most ne zavarja-

19

nak, sokkal fontosabb beszélgetésben vagyok” önvédelmi pajzs mögül üzenték, hogy a városka legfontosabb embere éppen nem ér rá egyéb interakcióra.

Amióta a városháza felújítása befejeződött, már nem kellett a közeli parkolóházig sem gyalog mennie.

Ha nem a sajtósai, kabinetvezetője és táskahordozója vagy alpolgármesterei gyűrűjében tűnt fel, akkor a lelkes vagy épp lelketlen szavazópolgár csak egy hosszú fekete szolgálati autó kormánya mögött láthatta a megjelenésére mindig kényes, az egész városka lakosságánál elegánsabbnak és kifinomultabbnak látszani akaró vezetőt, ahogy ki- vagy éppen behajt a városháza mögötti tér alatt kialakított föld alatti parkoló sorompójánál.

Most viszont gyalog sietett át a széles sétálóutcán, hogy ked-venc étterme kedvenc különtermében kedvenc vállalkozóival egyeztessen.

Elégedetten nézett vissza fél szemmel a városháza megújult épületére. A több száz éves téglafalak biztonságot, nyugalmat, erőt sugároztak a háta mögött, míg a személyes figyelmét min-den részletében élvező felújítási munka a városka dinamikus fej-lődését, a ranghoz és felelősséghez járó büszkeséget erősítették benne. Nem mintha ez nagyon erősítésre szorult volna.

A polgármester büszke volt. Büszke volt az elért eredményei-re, de még inkább az adottságaira és lehetőségeire.

Több mint negyed évszázadot eltöltve a városka szolgálatában – szerette hangsúlyozni, hogy ő szolgálatot végez – személyisé-ge már rég a sárga falakhoz idomult. Ha lobogott is benne vala-

20

mikor tűz, amit a változtatás igénye táplált, a harmadik ciklusára már teljes mértékben magáévá tette a múlt örökségének terhét, a nyakas konzervativizmus béklyóját. Szavakban még fejlődés-ről és léptékváltásról, sőt akár korszakváltásról beszélt, ha elra-gadta a hév, és félrelibbent arca előtt az álszerénység fátyla, de tettei a biztos szavazóbázist, valamint az egyház és az egyetem múltba révedő hatalmasai által formált maradiságot szolgálták.

– Városunkat a regionális súlya és érdemei által megérdemelt központi szerepre készítjük fel és adjuk majd át utódainknak, akik nyilvánvalóan imába foglalják majd a nevünket, de addig is hadd veregessük meg a saját vállunkat, hisz teljesítményünk el-ismerése van annyira fontos, hogy ne bízzuk másokra! – vallotta politikusi küldetésének tekintve a fejlődést, és magát egyszerre, felelős és szellemes városvezetőként elismerve.

Az étterem bejáratánál fiatal, elegáns pincér köszöntötte. Tóth Zoltán a zsebébe rakta a telefonját, és kezet fogott a pincérrel. Nem idegen tőle a könnyedség: lám-lám, milyen közvetlen kap-csolatot alakít ki akár egy felszolgálóval is – gondolhatják azok a választópolgárok, akik tanúi ennek a kis epizódnak. Márpedig, ha az ember polgármester, ráadásul ennyire sikeres, mint ő, ak-kor kirakat az élete, és minden epizódnak vannak tanúi.

– Már várják a vendégei, Polgármester úr! – üdvözölte az ajtó-ban a pincér – Bekísérem, ha megengedi.

– Köszönöm, nem szükséges! Nagyon kedves.

– Polgármester úr! – kiáltott a pult mögül egy másik férfihang. – Ha megengeded egy pillanatra…

– Szervusz, Kornél! Hogyne.

– Szervusz, Polgármester úr! Csak egy gyors kérés.

21

A polgármester vidám gondolatai felett egy könnyű felhő su-hant át, az azonnali megbánás jeleként amiért túl korán rakta zsebre a telefonját. A közvetlenség, mely a bejáratnál még vá-rosvezetői erényként csillogott, máris kelepcébe csalta, ráadásul a sajátjai között! Lám-lám, a közvetlenség, ez a démoni csábító, az étterem biztonságosnak hitt falai között, az otthon védelmé-ben támad ellene és él vissza az ő jóindulatával.

– Nem akarlak feltartani, csak van egy nagyon nagy szám-lánk, ami még nem került kifizetésre. Ha esetleg meg tudnád sürgetni, Polgármester úr!

A felhő egy pillanat alatt elsuhant, és helyét átvette a kompe-tencia és a városka költségvetésének sok-sok milliárdos összege feletti kézi vezérelt rendelkezés megnyugtató biztonsága.

– Intézik a kollégáim a kabinetben, személyesen gondosko-dom róla!

Egy barátságos hátbaveregetés, egy megerősítő kézfogás és egy őszinte, megnyugtató pillantás. Kell-e ennél több, egy étte-remvezetőnek, aki napok óta csúszik az alkalmazottak bérével és a beszállítók számlájának kifizetésével?

– Köszönöm szépen, ez megnyugtató.

– A húsz százalékot rátettétek?

– Igen, tartalmazza a számla a szervizdíjat, köszönjük szépen.

– Én nem arra a húsz százalékra gondolok, Kornél!

Most az étteremvezető gondolatai közé furakodott be egy pil-lanat alatt az aggodalomnak, a jóvátehetetlenül odaégetett tinta-halkarika szagával összemérhető terhe. Ez az aggodalom nem kerülte el a polgármester figyelmét sem.

22

– Akárhogy is, képviselő úrnak adjátok majd oda, ahogy szok-tátok!

– Természetesen! Jó étvágyat kívánok, Polgármester úr, a szar-vasgombás rizottót nagyon ajánlom! Lenne még egy kérdésem, egy személyes…

Ha az ember olyan szerencsés, hogy valódi ellenzék hiányá-ban szinte teljhatalommal vezethet egy városi közgyűlést, amely közgyűlés minden javaslatot egyöntetűen szavaz meg, lassan évtizedek óta, akkor nem lepődik meg akkor sem, ha a közvet-lenség pillanatokra újra felsejlő kelepcéje egy éppen beérkező telefonhívással kerül végleg elkerülhetővé.

– Ne haragudj, Kornél, ezt fel kell vennem – fogott újra kezet a csalódott étteremvezetővel, és lépteit a különterem felé szapo-rázta.

– Gyorsan mondd, mert nem érek rá – suttogta a telefonba, mi-közben odabiccentett még az egyik asztalnál vacsorázó ügyvéd házaspárnak. – Szervusztok, jó étvágyat!

– Nem, nem tudok most hosszan beszélni – ingatta a polgár-mester a fejét, mintha a vonal másik végén látta volna a beszél-getőpartnere ezt a gesztust.

– Erről pedig nem is akarok telefonon. Hogy micsoda? Egy könyv? Milyen könyv?

Keze már a különterem kilincsén volt, de a mozdulat, hogy belép az ajtón, megakadt valahol a kilincs lenyomása és a kü-szöbön történő átlépés között. A felismerés, hogy egy zárt ajtón próbált belépni, a fekete Boss cipő orrának koppanása formá-jában érkezett, mely ösztönösen is személyes szégyenérzettel

23

párosult. Tóth zavartan nézett körbe. Tekintete még találkozott az ügyvéd hasonlóképpen zavartan elforduló tekintetével. Soha nem az kell, hogy szégyellje magát, aki hibázott! Szégyellje magát az, aki rajtakapta! – gondolta volna egyébként, de gon-dolatait most lekötötték a telefonban hallott szavak és az ajtó kinyitásának együttes terhe.

Nem nyomhatja le a kilincset, mert akkor be kell lépnie. Ha belép, akkor nem folytathatja ezt a telefonbeszélgetést, amit na-gyon nem akar folytatni. Itt nem álldogálhat, kilinccsel a kezé-ben, cipőjének a levert orrával, sürgő-forgó pincérek és vacsorá-zó vendégek tekintetének kereszttüzében!

Az ügyvéd felesége épp hátrapillantott. Ha már órákat töltött a fodrásznál és a kozmetikusnál, és épp a vadonatúj piros kis-kosztümjébe csomagolta gömbölyödő bájait, akkor már ő sem akart kimaradni ennek a kínos közjátéknak az élvezetéből.

– Nyuszikám, ne olyan feltűnően! – sziszegte az ügyvéd, de az ajtó előtti topogás és a fojtott hangon történő telefonálás már többek figyelmét felkeltette.

– Máris visszahívlak! Kimentem magam, és hívlak – hallat-szott végül az ajtó felől, és a polgármester a rá oly jellemző hatá-rozottsággal és általa többször is erényként kiemelt bátorsággal belépett az ajtón.

– Polgármester úr! De jó, hogy jössz! – ugrott fel Csapó, aki az ajtóval szemben ült, a körasztalnál, így először látta meg az ér-kezőt. Az a fajta idősödő vállalkozó volt, aki élete bármelyik pil-lanatában szívesen lett volna tíz centivel magasabb és a tíz centi

24

sokszorosával keskenyebb. Bár beitalozva hölgyek társaságá-ban azzal kérkedett, hogy – ha már hosszakról és méretekről beszélünk – lenne azért honnan adnia pár centit, de onnan meg nem akar, az érződött minden megnyilvánulásán, hogy ala-csony növését és korpulens hajlamát folyamatosan kompenzál-nia kell. Bár mindent elkövetett ma délelőtt is, hogy ezt a kom-penzálást ne harsány öltözetével érje el, az Eszterházy-kockás öltöny, a díszzsebkendő és a magasított talpú cipő nem arra utalt, hogy ez a törekvése sikerrel járt volna. Ugyanakkor, akik gyakran látták a városka társadalmi köreiben, megerősítették volna, hogy ma igazán visszafogottan tolta csak túl a csokor-nyakkendő mintájának kiválasztását.

– Uraim, szervusztok, csak beköszönök, mert vissza kell ro-hannom még a városházára. Tudjátok, holnap közgyűlés, renge-teg a napirendi pont…

– Ülj le, Zoltán!

A polgármester egy pillanatra megdermedt. Sokan szólítják a városban a keresztnevén, legtöbbször ő kéri meg a vele köze-lebbi viszonyban lévő kollégákat, partnereket, intézményvezető-ket, hogy Zolinak szólítsák. Az évek alatt épített személyes, „ér-tetek dolgozok, egy vagyok közületek”-stílushoz jól illeszkedett szerinte ez a közvetlenség. Zoltánnak viszont csak nagyon keve-sen szólítják. A felszólító mondat pedig nyugtalansággal töltötte el, különösen azért, mert aki megszólította, azt csak felületesen ismerte. Vagy még úgy sem. Persze, tartottak közös sajtótájékoz-tatót. Munkaebédet. Megbeszélést a felújított városháza „végre méltó a városhoz” tereiben. A saját fényképészeik egymást ke-rülgették, miközben a díszterem új függönyeinek mintáját mu-

25

tatta be a vendégének. Saját maga választotta a mintát. Büszke is volt rá.

– Miniszter úr! Nem tudtam, hogy te is itt vagy! Miért nem szóltatok? Jöttem volna korábban! Rendeltetek?

– Igen. Kicsit korábban kezdtünk az urakkal. Ettünk. Volt meg-beszélnivalónk.

– Nem tudtam, hogy ismeritek egymást!

Tóth. Ezt csak magában gondolta. Vagy ki is mondta?

Mindegy. Amióta belépett az étterembe, úgy érezte, hogy fo-lyamatosan el van árulva. Először Kornél, aztán a telefonhívás, és a birkózás az ajtóval.

Úristen, hogy néz ki a cipőm orra! Remélem, Izsáki, a mi-niszter nem vette észre! Most pedig ennek megkoronázásaként, Csapó, Füredi és Jósa, a saját, gondosan válogatott bizalmi köre, itt ül Izsákival, egy miniszterrel, és ki tudja, miről egyeztetnek!

A háta mögött!

Szóval ezért vette fel Csapó ezt az öltönyét! De legalább nem vitorláscipő van rajta, mint amit a világoskék öltönyéhez hord minden nyári fesztiválon. Istenem, a Kuruttyos-patak partján több vitorláscipő van nyaranta a fesztiválokon, mint egy balatoni kikötőben – tette még hozzá magában.

Elégedetten gondolt vissza a reggeli dilemmájára, amikor vé-gül a háromrészes egysoros sötétkék Baumler mellett döntött. Nem követelte meg semmilyen napi programja, hogy ne egy egyszerűbb öltönyt válasszon – talán a politikusi ösztön, az őt soha cserben nem hagyó megérzés... jó orra volt megérezni az apróságokat.

Apropó, orr: e téren Izsáki József sem panaszkodhatott.

26

Férfiemberekkel cudarul el tud bánni a sors. A miniszter ne-mének azt az archetípusát képviselte, aki a valamikori sármos, jóvágású fiatalemberből az ország szeme előtt öregedett önmaga karikatúrájává. Ebben pedig az orra, markáns karakterjeggyé fej-lődött. Ha először találkozott vele valaki, akkor először az orrá-val találkozott. Utána jött a miniszteri ego, a mindenkit lenéző és használó dölyf. Izsáki József, az ember – ha létezett is – már rég nem volt látható az orr és az ego takarásában.

– Miről maradtam le? – próbálta a polgármester vicceskedve oldani a feszültséget, de Izsáki nem volt vevő a közvetlenségre. Csapó, Jósa és Füredi, a városka sikeres építési vállalkozói, Tóth bizalmasai, pedig csak maguk elé bámultak. Láthatóan a minisz-ter keverte a zenét aznap este a bulihoz, ők pedig tisztelték a na-gyobb nevű DJ-t. Más kultúrkörökben ugyanez a kép, az erősebb kutyával és az ő fajfenntartási ösztöneivel is helyettesíthető lenne, de mégiscsak egy miniszterről egy polgármesterről, és a városka helyben kiírt közbeszerzéseire legsikeresebben pályázó üzletem-berekről festjük a képet, a városka legelegánsabb éttermének asz-talánál.

– Zoli! Vágjunk bele! Nem jól mennek a dolgok. Az urak je-lezték nekem, hogy mindenből kimaradnak. Épülnek a gyárak, a gyárakhoz az utak, a közművek, munkásszállók, és mindent mások visznek el! Nem jól van ez így, POLGÁRMESTER ÚR!

A hangsúly a polgármester úron olyan volt, amitől Tóth vala-hol belül akaratlanul is összerezzent. Egyszerre volt számonkérő, fenyegető és gúnyos. Három olyan gombot nyomott meg ez a két szó, illetve a hangsúly, amely gombok lenyomása a legőszintébb reakciókat váltotta ki.

27

Bárki másból.

De Tóth, ha belül fortyogott is benne a düh, reggelente a tü-kör előtt, hatalmas készletet raktározott el tudatos higgadtság-ból és udvariasságból. Ennek birtokában negédes hangon vette át a szót.

– Uraim, miről beszélünk? Geri! Az óvodát nem ti csináltátok? A templom előtti teret, amit a püspök úrnak csinálunk, még el se kezdtétek! Tibi! Meg van nektek ígérve a körforgalom és a négy-sávosítás, különben is, a kerékpárutakon már túl is vállaltátok ma-gatokat! Dezső! Jön a sétálóutca kialakítása a központnál! Végig lesz térkövezve. Újra! Beszéltünk már róla! Fel kell szedni a régit, újat kell lerakni! A kollégáim már készítik a beszerzési eljáráso-kat, folyamatos az egyeztetés a csapatoddal! Geri, egyébként arra majd várjuk tőletek is az ajánlatot, de tudod, ahogy megbeszéltük, ezt most Dezsőék viszik…

– Zoltán! Nem erről beszélünk! – vágott a szavába Izsáki, Csapó pedig azonnal rákontrázott:

– Polgármester úr, elakadt a flow! Mindent a PARAZIT épít!

– PARAZIT! Ott meg van kötve a kezem! Tudjátok! – mondta ingerülten Tóth, valamelyest kilépve a magára erőltetett nyugodt városvezető szerepéből. Idegesen az órájára nézett. Azt ígérte, hogy mindjárt folytatja a telefonon megkezdett beszélgetést, de ez a felkérdezés nem lesz egyszerűen végigjátszható. Sem-mi nincs a kezében, amivel ezt az éhes sakálfalkát leszerelhetné, Izsáki pedig, ha már ideutazott, akár Pestről, akár valami kastély-ból, nem fog üres kézzel távozni.

– Miniszter úr, megengeded egy pillanatra? Váltsunk pár szót a friss levegőn.

28

A három vállalkozó udvariasságból egyszerre emelte meg a sa-ját vállalkozásuk évek óta tartó sikerében tekintélyesre gyarapo-dott testét, de a polgármester leintette őket.

– Maradjatok nyugodtan, iszogassatok! Itt, hátul kilépünk a par-kolóba!

Egymásra nézett Csapó, Jósa és Füredi, összeakadó tekintetük-ben az látszott, hogy nem akarják kenyéradó gazdájukat egyedül hagyni Izsákival, de mivel Izsáki is felállt és a hátsó ajtó felé indult, így beletörődtek az események feletti kontroll ideiglenes elvesztésébe.

– Mi addig szintén megbeszéljük a dolgainkat – mondta harci-asan Füredi. Ezt Tóth egy szelíd és megbocsátó mosollyal nyug-tázta. Ahogy elhaladt Füredi Dezső mögött, még meg is szorí-totta a férfi vállát, de lehet, hogy ebből a válltömés többet érzett, mint a vállalkozó.

– Jóska! Mi ez az egész? Ráadásul a saját csapatom előtt! – Tóth jogosnak érzett felháborodással támadt a miniszterre – Mindenki tudja, hogy Tamásék hozzák ide az összes beruházást! Azeriek, törökök, arabok, mindent az ő minisztériuma intéz! Azt is ők intézik, hogy utána ki épít! Itt csak a papírmunka zajlik!

– Tudom, Zoli, mindenki tudja – mondta nyugodtan Izsáki, megbocsátó türelemmel leereszkedve Tóthhoz – Folytasd, hall-gatlak.

– Le vannak osztva a kártyák. Tamás sem avatkozik bele a ti üzleteitekbe, pláne nem hátba támadva a saját embereiden ke-resztül!

29

– Ezt a részét kezelem miniszter úrral, ne aggódj! Füredi és az a másik kettő kerestek meg.

A polgármester összevonta a szemöldökét a meglepetéstől, de nem szakította félbe Izsákit.

– Tudod, Zoli, az én minisztériumom is hoz ide most dolgokat – folytatta a miniszter, ellentmondást nem tűrő hangon. – Vál-tozik a pálya, változnak a játékszabályok. Új játékosokra van szükség. Tamásnak eddig focista kellett, hehe, érted, focista! Én azt szeretném, ha most más sportba is beletanulnátok. Nem, nem szeretném. Javaslom! – mondta Izsáki egy olyan cinikus moso-lyal aláhúzva a mondanivalóját, amire csak ő volt képes.

Félprofil. Tóth most értette meg, ennek a cinikus tekintetnek a titkát. Ha valakinek az orrnyerge folyamatosan kitakarja az egyik szemét, márpedig Izsákinak ehhez minden adottsága meg-volt, akkor az az egy maradék tekintet mindig, mindenkire fer-dén fog nézni.

– Ezt Tamással és veled, Jóska nyugodtan átbeszélhetjük hár-masban valamikor a napokban, ha Tamás is visszajött mittomén-honnan. Hol van most egyáltalán? Repked összevissza, aztán meg ideesik egy új gyár! – A polgármester kezdte elveszíteni a türel-mét.

– Füredi, meg az a másik kettő ebből nem maradhatnak ki! Megígértem nekik! Tamást pedig bízd rám.

– Mi az, hogy Fürediék nem maradhatnak ki? Mi az, hogy té-ged kerestek meg? Adjál Füredinek, Csapónak, Jósa Tibiéknek megbízást a saját megyédben!

– Vármegye. Zoli. Sőt vármegyék! Csak a pontosítás kedvéért!

30

Ugyanaz a görbén lefelé nézés. Tóth kezdte nagyon gyűlölni Izsáki lekezelő stílusát.

– Bálint tud erről egyáltalán? Sóvágó. Ígértem, hogy visszahí-vom. Épp hívott, mikor beléptem, már rég késésben vagyok.

Menekült volna, de Izsáki, ha egyszer valakinek a torkára te-hette a kezét, akkor nem engedte el olyan könnyen.

– Nem akarok az embereidnek semmit adni. Nem is tudnék. Nálunk már MINDENNEL készen vagyunk. MINDENNEL!

Megint az a nézés és megint az a hangsúly. És megint azok a gombok, amikre olyan érzékeny Tóth, de már elfogyott a hig-gadtság és udvariasság aznapra félrerakott készlete.

– Miniszter vagy, Jóska! – csattant fel, és fél lépéssel közelebb lépett Izsákihoz. – Miniszter! Mi az, hogy nem tudsz mit adni?

Izsákinak azonban még tartott a higgadtság- és udvariasság-készletéből. Adni nem akart Tóthnak ebből a készletből, de hasz-nálni azért használta.

– Tudod, hogy semmi pénz nincs állami fejlesztésre. Ürese-dik a bödön, sokan akarnak most a közelében maradni. Néhány presztízsberuházás, múzeumok, kirakatprojektek, meg persze propaganda. Utóbbi nem nálunk van. Tudod.

Nem szánta kioktatásnak, sem magyarázkodásnak. Feldobálta a szavakat a levegőbe, valakire majd csak leesnek. Ha Tóth alá akar állni, hát alá áll.

– De miért Csapóék? Ezek hiénák!

– A te hiénáid, Zoli. Jó ajánlattal találtak meg. Mondjuk úgy, jó kártyáik vannak.

– Ezeknek? Ennek a három semmirekellőnek?

31

– A szemüvegesnek. A kurva anyját!

– Füredinek? Itt dolgozott nálunk, a városházán, még Bálint idejében. Amikor ő volt a polgármester. Utána csinálta meg a sa-ját cégét. Milyen kártyáról beszélsz?

– Hát ez az! Sóvágót is ő fogja. Engem is. És mint kiderült, téged is!

– Engem? Téged? Bálintot? Dezső?!?

Dezsőnek meg kell halnia! – gondolta volna Tóth, ha nagyobb idők, nagyobb tanúja lett volna, vagy ha a gondolataira nem ereszkedett volna rá a meglepetés és a kétségbeesés mindent megbénító súlya.

– Dezső?! Mije van Dezsőnek?

– Rólad? Sok minden. Például egy hangfelvétele. Nyugodj meg, nem te beszélsz rajta. Csak a buzgó kis csapatod egyeztet: „Polgármester úr azt kérte, hogy... megkapjátok támogatásnak... hirdetések formájában visszaforgatjuk, ...csak a szokásos.” Le-tagadhatatlan.

– De hát ez teljesen törvényes! Az ilyesmi átmegy az összes bizottságon, a közgyűlés meg megszavazza! Ha valaki olvassa az előterjesztéseket és a határozatokat, vagy csak akár az éves beszámolókat, azokból mindez kiderül.

– Polgármester úr! Ne szégyelld! A felvételen is az van, hogy ez a te ötleted és te kéred! Mondjuk, az összeg hallatán nekem is elkerekedett a szemem. Millió eurók? Külföldre? Bátor. Légy rá büszke! Különben is, nem nekem tartozol elszámolással. Majd a szavazók is biztos megértik. Van egyébként más is. Nyilván. Csak ez a felvétel azért erős, mert közvetlenül rád terhelő, és mert ez nem az ő mutyija. Mégis tud róla ez a Füredi, meg a haverjai.

32

– Hogy került hozzá?

– Ez a legszebb az egészben!

Vannak emberek, akik nem szorulnak színészi képzésre, vagy magasabb szintű drámaiskolai tanulmányokra. Ösztönösen, zsi-gerből, ha nem is velük született adottságként, de legkésőbb gye-rekkori traumák eredményeképpen, képesek a könyörtelen, tiszta igazság vagy akár piszkos hazugság, bármiféle szánalmat nélkü-löző kimondása előtt egy feszültségkeltő szünetet tartani.

Izsáki ilyen volt.

Ha cigarettázott volna, biztos még tüzet is kért volna, mielőtt kimondta.

– Azt kérdezed, hogy került hozzá? Nos, vette.

Most képzeljük el, ahogy nagyot szív a cigarettából, majd le-hamuzik a földre, és folytatja:

– Vette. Pénzért. Sok pénzért!

Megint az a tekintet. Tóth Zoltán polgármester levette a szem-üvegét, és a gondosan választott háromrészes öltönye mellény-zsebéből előhúzott selyemzsebkendőjével törölgetni kezdte. Kicsit bánta, hogy nem korábban nyúlt ehhez a jól bevált techni-kához. Ezzel, mint mindig, időt nyerhetett volna, hogy rendezze a gondolatait. De mostanra végérvényesen elkésett.

Már sem ideje, sem gondolatai nem voltak.