A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Chris Hadfield: The Apollo Murder

Quercus, London, 2021

Fordította: Nagy Gergely

Copyright © 2021 Chris Hadfield

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztette: Takács Gábor

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann, Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-399-6

Elektronikus verzió v1.0

http://www.gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Helene-nek,
aki a saját két kezével építette azt a színes asztalt, amelyen ezt a könyvet írtam – meg az egész életünket is

E szereplők közül sokan valóságosak. Ennek jó része valóban megtörtént.

PROLÓGUS

Chesapeake-öböl, 1968

Egy gyönyörű őszi délelőttön veszítettem el a bal szememet. Még felhő sem volt az égen.

Egy F–4-es Phantommal repültem, ez egy nagy, nehéz sugárhajtású vadászrepülő, amit Duplarondának is szoktak hívni; az orr-részén pedig frissen módosítottak is, felderítőkamerák kerültek bele. Így az orrkúpja domború lett, amitől a levegő is máshogy áramlik körülötte, úgyhogy felvittem próbarepülésre a Chesapeake-öböl felett, hogy beállíthassuk a sebességérzékelő rendszert.

Szerettem a Phantommal repülni. Ahogy előretoltam a gázkarokat, az rögtön jókora erővel préselt bele az ülésbe, és amikor szép egyenletesen hátrahúztam a botkormányt, a gép orra máris emelkedni kezdett az örök-kék ég felé. Olyan érzés volt, mintha valami hatalmas, szárnyas dinoszauruszt vezetnék nevetve, amely erőfeszítés nélkül, elegánsan és szabadon száll, amerre mondom neki.

De ma alacsonyan maradtam, közel a vízhez, hogy pontosan meg lehessen mérni, milyen sebességgel is repülök. Ha összehasonlítjuk, amit a pilótafülke műszerei mutatnak azzal, amit a gépet a partról megfigyelő technikusok mérnek, be tudjuk hangolni a repülő műszereit, hogy az orr új alakjával együtt is pontos értéket jelezzenek.

Megnyomtam a kis gombot a bal hüvelykujjam alatt, és beleszóltam az oxigénmaszkba:

– Felkészülök az utolsó átrepülésre, sebesség 550 csomó.

A sisakomban, a fülhallgatóból recsegve rögtön válaszolt a főmérnök:

– Rendben, Kaz, készen állunk.

Oldalra tekert fejjel kipillantottam a jelzőkre: nagy, narancsszínű fényvisszaverő háromszögek voltak, rudakon álltak ki a vízből. Balra döntöttem a Phantomot, felkészültem a fordulásra, hogy a megfelelő felszíni vonalon repüljek majd végig, aztán előretoltam a gázkarokat, épp csak nem az utánégetésig, hogy a sebességet beállítsam pont 550 csomóra. Percenként tizennégy kilométer, vagyis az órám másodpercmutatójának minden egyes moccanásával kicsit több mint háromszáz méter.

A jobb oldalamon teljesen összemosódtak a parti fák, ahogy még lejjebb ereszkedtem a géppel az öböl fölé. Egészen pontosan tizenöt méterrel a vízfelszín fölött kellett elrepülnöm a kamerák előtt. Nagyon gyorsan odapillantva láttam, hogy a sebességem 540, a magasság 23, úgyhogy még egy icipici tolóerőt adtam rá, és egy hajszálnyit előretoltam a botkormányt, aztán ismét egyenesbe hoztam a gépet. Rohant felém az első jelző, majd felvillanva eltűnt a szemem elől: megnyomtam a gombot, és beleszóltam a mikrofonba:

– Kész.

– Vettem – jött a válasz.

Amikor már majdnem elsuhantam a második jelző mellett, akkor láttam meg a sirályt.

Csak egy kis szürkésfehér pötty volt, de épp előttem. Először ösztönszerűen arra gondoltam, előrenyomom a botkormányt, hogy elkerüljem, csakhogy a vízfelszín felett tizenöt méterrel ez nagyon rossz ötlet lett volna. Az öklöm, a karomban az izmok megdermedtek, a botkormány nem mozdult.

A sirály is látta, mi fog most történni, és évmilliók alatt kialakult madárösztönei sürgetésére lebukott, hogy elkerülje a veszélyt, de már későn. Én sokkal gyorsabban jöttem, mint bármilyen madár.

Aztán összeütköztünk.

A mérőtoronyban a technikusok csak a műszereikre figyeltek, észre sem vették ezt. Egy kicsit csodálkoztak, miért nem mondtam másodszorra is, hogy „kész”, majd, hogy „vége”, amikor a harmadik jelző mellett elmentem, de aztán csak hátradőltek a kijelzőik előtt, a főmérnök pedig szép nyugodtan beleszólt a mikrofonjába:

– Meg is volt a harmadik mérés is, Kaz. Szép munka. Az eligazításon találkozunk.

A pilótafülkében elképesztő pusztítást végzett az ütközés. A sirály pont elöl, tőlem balra csapódott be, és úgy törte össze az akril műanyagból készült védőtetőt, mintha egy gránát robbant volna fel. A 885 km/órás szél, meg a plexiszilánkokkal kevert sirálybelsőség teljes erővel csapott mellbe és arcba, belevágott a katapultülésbe, aztán rongybaba módjára rángatott ide-oda a biztonsági övek ellenére is. A világon semmit sem láttam, csak vakon feljebb húztam a botkormányt, hogy emelkedni kezdjek, el a vízfelszíntől.

Zúgott a fejem, mintha nagyon erősen odacsaptak volna a bal szememre. Gyors pislogással igyekeztem segíteni rajta, de még így sem láttam semmit. Ahogy a gép emelkedett, a gázkarokat a középszintig visszahúzva lassítani kezdtem, majd a biztonsági öveknek feszülve előrehajoltam, hogy ne érje az arcomat a süvítő szél, aztán az egyik kezemmel felnyúlva igyekeztem a nyálkás belsőségeket kitörölni a szememből. Jó alaposan megtöröltem, jobbra-balra, és a jobb szememet sikerült is annyira megtisztítani, hogy megpillanthassam a láthatárt. A Phantom most lassan jobbra dőlt, és még mindig emelkedett. A botkormánnyal egyenesbe hoztam, megint megtöröltem a szemem, és lepillantottam a kesztyűmre. A világosbarna bőrt friss, élénkvörös vér borította.

Fogadok, hogy ez nem mind a sirályé.

A kesztyűt lerántva végigtapogattam az arcomat a süvöltő szélben. A jobb szemem épnek tűnt, de az arcom immár teljesen érzéketlen bal oldala mintha felszakadt volna, és a bal szememmel továbbra sem láttam semmit, sőt, most már pokolian fájt is.

A számat és orromat fedő vastag, zöld gumiból készült oxigénmaszk még mindig a helyén volt: ott tartották az állkapcsom mellett a sisakra csatolt szíjak. De a sötétzöld ellenző sehol, a becsapódás és a szél valahová eltüntette. Hátranyúltam, és előrébb húztam a sisakom, megmozgattam, beállítottam. Valakivel beszélnem kell, mégpedig gyorsan!

– Mayday, Mayday, Mayday! – kiáltottam, miután a vértől síkos ujjammal keményen rányomtam a gombra. – Itt Phantom 665. Madárral ütköztem. A pilótafülke üvege betört. – Nem láttam elég jól ahhoz, hogy rádiófrekvenciát tudjak váltani, és csak reméltem, hogy a megfigyelőtorony személyzete még mindig hall. Olyan hangosan dübörgött a szél a pilótafülkében, hogy nem is tudtam volna kivenni a választ.

Felváltva töröltem ki a vért a jobb szemem elől, ahol újra és újra összegyűlt, és próbáltam a tenyeremmel befogni a bal szememet. Így láttam épp annyit, hogy repülni tudjak. Lenéztem az öböl partvonalára alattam, hogy tudjam, hol vagyok. A Potomac folyó torkolatának jellegzetes alakja látszott a bal szárnyam alatt, és erre hagyatkozva visszafordultam a bázis felé, fel a marylandi parton a Patuxent folyó melletti haditengerészeti támaszpont ismerős, biztonságos kifutópályáihoz.

A sirály a Phantom bal oldalát találta el, szóval tudtam, hogy a törmelék egy részét talán beszippantotta a motor, ami így meg is sérülhetett. Erőlködve igyekeztem leolvasni a műszereket – azt legalább láttam, hogy egyetlen sárga figyelmeztető fény sem világít. És egyébként elég egy motor is, gondoltam, és nekiálltam előkészülni a leszállásra.

Ha eléggé balra dőltem, a besüvítő szél az arcomba fújt, és így a vér sem folyt az ép szemembe. Ismét belekiabáltam a mikrofonba a maszkban:

– Mayday, Mayday, Mayday, Phantom 665 engedélyt kér azonnali kényszerleszállásra a 31-es kifutópályán! – Reméltem, hogy valaki hallja, és hogy más gépek nem lesznek útban.

Ahogy a Pax folyóhoz közeledtem, elvettem a kezem a bal szememtől, és üresbe húztam a gázkarokat, hogy eléggé lelassuljak a futómű kiengedéséhez. Csak homályosan láttam a sebességjelzőt, de amikor úgy tippeltem, a mutató már 250 csomó alá ért, rátenyereltem a futómű nagy, piros gombjára. A Phantom a szokásos robajlással, remegve-rázkódva válaszolt, ahogy a kerekek előbújtak és beálltak a helyükre. Balra nyúlva lecsaptam a fékszárnyak és segédszárnyak kapcsolójára.

A pilótafülkében még mindig egy privát tornádó tombolt. Továbbra is balra dőlve még egyszer kitöröltem a vért a jobb szememből, úgy kétharmadig visszahúztam a gázkarokat, majd a tenyeremet megint a vérző bal szememre szorítva megkezdtem a közelítést.

Az F–4-esben vannak apró, erős fények a szélvédő mellett, amelyek pirosan világítanak, amikor az ember beáll a leszálláshoz megfelelő irányba, és megnyugtató, folyamatos hangjelzést is ad, ha jó a sebesség. Hálát adtam a McDonnell Aircraft mérnökeinek, hogy ilyen gondosak voltak, miközben ügyetlenkedve belekezdtem az utolsó lépésekbe. A mélységészlelésem össze volt zavarodva, úgyhogy megcéloztam nagyjából a kifutópálya egyharmados pontját, és igyekeztem a lehetőségekhez képest felmérni az ereszkedés ütemét. A kifutópálya két oldalán rohant felém a föld, aztán bumm! lent is voltam, visszarántottam üresbe a gázkart, és meghúztam a fogantyút, amely a fékezőernyőt kinyitotta, közben pedig hunyorogva próbáltam legalább nagyjából a kifutópálya közepén tartani a Phantomot.

Egészen hátrahúztam a botkormányt az ölembe, hogy a légellenállás is segítsen megállítani a tizenhét tonnás gépet; keményen lenyomtam a kerekeket fékező pedált is, és igyekeztem koncentrálni, hogy élesen lássam a kifutópálya végét. Mintha túl gyorsan közeledett volna, szóval a botkormánynak nekifeszülve még jobban ráálltam a fékpedálra.

És hirtelen vége lett. A gép zökkenve megállt, a motorok üresben duruzsoltak, aztán láttam is, ahogy a sárga tűzoltóautók kifordulnak a pályára, és felém száguldanak. Valaki nyilván hallotta, amit a rádión mondtam. A tűzoltóautók megálltak a gép mellett, én pedig most a másik kezemmel fogtam be a sérült szememet, majd lenyúltam a gázkarokhoz, felemeltem a kapcsoló sapkáját, és leállítottam mindkét motort.

Hátradőltem a katapultülésbe, és lehunytam a jó szemem. Ahogy kiment a szervezetemből az adrenalin, elviselhetetlen fájdalom hasított belém, perzselő forróság a bal szemgödrömben. A testem úgy általában csak tompának érződött, hányinger öntött el, csuromvizes voltam, és teljesen erőtlen.

A tűzoltóparancsnok létrája zörgött a Phantom oldalán. Aztán meghallottam a hangát is mellettem:

– Jézus isten! – mondta.

FEL A HOLDRA

1

Houston, 1973. január

Lapos.

Lapos sík, ameddig csak a szem ellát.

A repülőgép még épp csak most ereszkedett a felhők alá, és a homályos, párás dél-texasi levegőben valahogy úgy látszott, mintha minden közelebb lenne. Kaz előrehajolt, hogy jobban megnézhesse az új állomáshelyét. Már majdnem négy órája ült ezen az ülésen a Boeing 727-esben, meg is reccsent a nyaka, ahogy tekergette. Alatta vízi út kanyargott keresztül az olajfinomítók és kikötői daruk ipari labirintusán. A homloka az ablakhoz ért, és félrehajtott fejjel követte a szemével a vizet, míg az bele nem torkollott a Galvestoni-öbölbe: ez a csillogó, olajosan barna vízfelület pedig a Mexikói-öbölhöz csatlakozott, a horizonton elmosódottan már az is kivehető volt a szmogon keresztül.

Nem éppen paradicsomi hely.

Ahogy a gép ereszkedni kezdett a kifutópálya felé, Kaz a pilóta apró korrekcióit figyelte, magában értékelve a leszállást, míg a kerekek csikorogva meg nem álltak a Houstoni Interkontinentális Reptér betonján. Nem rossz.

Az Avis-nál már várta a bérelt autója. Bedobta a csomagtartóba a jól megtömött bőröndjét meg a hátizsákját, aztán gondosan berakta a gitárját ezek tetejére.

– Túl sok cuccom van – mormogta magában. De hát most néhány hónapig Houston lesz az otthona, így aztán becsomagolt mindent, amiről úgy gondolta, szüksége lehet rá.

Az órájára pillantott – már a Central Time időzóna idejét mutatta. Így napközben nem nagyon lesz forgalom, gondolta, és beült az autóba. Elfordította a kulcsot, és a kulcstartóra feljegyzett típusnévre felfigyelve elmosolyodott. Egy ezüstszínű Plymouth Satellite-ot adtak neki.

Kaz nem csak az egyik szemét veszítette el a balesetben. Binokuláris látás nélkül odavolt az orvosi engedélye tesztpilótaként is és űrhajósjelöltként is, akit a Manned Orbiting Laboratoryra, a hadsereg tervezett kéműrállomására osztottak be. A munkája, az egész élete eltűnt az örvénylő, véres madártollak között.

A Haditengerészet elküldte posztgraduális képzésre, hogy gyógyuljon csak meg, és tanulmányozza az űrbe telepített elektro-optikai eszközöket, aztán a szakértelmét elemzőként hasznosították a Nemzetbiztonsági Szolgálatnál és a Központi Hírszerzésnél. Kaz élvezte a bonyolult munkát, hogy tudását a politikai irányvonalak alakítására használhatja, de néma irigységgel figyelte, ahogy más volt katonai pilóták Apollo-küldetéseken repülnek, és végül a Holdra lépnek.

Ám a folyton változó washingtoni politika most mégis ide hozta Houstonba. Richard Nixon elnök már érezte a választási évben növekvő nyomást: egyes választókerületekben úgy gondolták, az űrversenyt már megnyerték, miközben az infláció és a munkanélküliség egyre csak növekszik. A Védelmi Minisztérium nem hagyott Nixonnak nyugtot. A vietnámi háború végéhez közeledve bizonytalan irányt vettek, és még mindig dühösek voltak, amiért az elnök leállította a MOL-programot. A Nemzeti Felderítő Hivatal biztosította Nixont, hogy az ő új Gambit–3 Key Hole műholdjaik jobb képeket tudnak készíteni, ráadásul olcsóbban, mint az űrállomáson tartózkodó űrhajósok.

Csakhogy Nixon hivatásos politikus volt, és könnyedén megtalálta a mindenkinek megfelelő kompromisszumot: adjunk az amerikai népnek még egy utolsó holdra szállást, és fizesse csak ki a Védelmi Minisztérium a bőséges költségvetési forrásaiból.

Mivel a Védelmi Minisztérium pénze volt benne, az Apollo–18-at át is minősítették az USA első kizárólag katonai űrrepülésének, a bizalmasan kezelendő céljának meghatározását pedig az Amerikai Légierőre hagyták. És mivel Kaznál megvolt a tesztpilótáskodás, a MOL-kiképzés és a washingtoni hírszerzési tapasztalat ritka kombinációja, a Haditengerészet őt küldte Texasba, hogy legyen a hadsereg részéről összekötő a küldetés legénységével.

Hogy rajta tartsa a dolgokon a szemét.

Ahogy dél felé tartott az I-45-ösön, Kaz kísértést érzett, hogy egyenesen a NASA Emberes Űrrepülési Központjába menjen körülnézni, de végül inkább mégis továbbhajtott nyugat felé. Még mielőtt Washingtonból elindult volna, elintézett néhány telefont, és talált is egy nagyon jónak ígérkező bérelhető szálláshelyet. Egy Pearland nevű városka közelében volt, Kaz pedig a Galveston felé mutató táblákat követve végül lekanyarodott a nagy autópályáról az FM 528-as úthoz vezető kijáratnál.

Pont olyan lapos volt a táj, mint amilyennek a levegőből látszott: a kétsávos út mindkét oldalán sáros, zöld marhalegelők terültek el, nem voltak benzinkutak, és forgalom sem. Olyan kicsi tábla jelezte, hol kell lefordulnia, hogy majdnem elment mellette: Üdvözöljük a Polly Ranchen!

Továbbhajtott a földúton, a kerekek alatt apróra tört kagylóhéjak recsegtek. Gyors, ritmikus dörrenő hangok jelezték, hogy a Plymouth átment az úton keresztülfutó marhakapun, amely jobbról-balról a távolba vesző, rozsdás szögesdrót kerítésben folytatódott. Előrekémlelve két magányos házat látott két kis dombon. A közelebbi előtt egy kisteherautó parkolt. Kaz megállt a másik ház előtt, a visszapillantóban ellenőrizte, egyenesen áll-e az üvegszeme, aztán kinyitotta az ajtót. El volt gémberedve, nyújtózott is egyet, ahogy kiszállt, és magában elszámolt háromig. Túl sok évet töltött kemény katapultülésekben.

Mindkét ház új, farmépület-stílusú bungaló volt, de furán magas és széles garázsokkal. Kaz elnézett jobbra-balra: az út jó egy kilométeren nyílegyenesen futott. Tökéletes.

Elindult a ház felé, amely előtt a kisteherautó állt, és épp csak megindult a bejárathoz vezető lépcsőn, amikor kinyílt az ajtó. Zömök, izmos férfi lépett ki rajta kifakult zöld Ban-Lon márkájú pólóingben, kék farmerben, a lábán hegyes, barna csizmával. Talán az ötvenes évei közepe felé járhatott, őszes haját jó rövidre vágva hordta, és az arca mintha korán öregedett volna. Ez nyilván az új főbérlője, Frank Thompson: a telefonban azt mesélte Kaznak, hogy Avengerrel repült a Csendes-óceáni hadszíntéren, most pedig pilótaként dolgozik a Continentalnál.

– Maga Kaz Zemeckis?

Kaz bólintott.

– Frank vagyok – nyújtott kezet a férfi. – Isten hozta a Polly Ranchen. Rendben idetalált?

Kaz megrázta a kezét.

– Igen, köszönöm. Kiváló útba igazítást adott.

– Várjon csak egy kicsit! – mondta hirtelen Frank, és visszament a házba. Aztán egy csillogó, bronzszínű kulccsal tért vissza, lejött a lépcsőn, és Kaz előtt elindult a két ház között frissen kialakított gyepen. Kinyitotta az ajtót Kaznak, majd hátralépett, és odanyújtotta neki a kulcsot, hadd menjen be ő először.

A magas, ferde mennyezet alatt egy térben volt a nappali, az étkező és a konyha. A padlón mexikói kőlapok, elöl-hátul rengeteg ablak, és sötét falburkolat. Balra egy folyosó vezetett nyilván a hálószobák felé. A levegőben még mindig halványan érződött a lakk illata. A ház teljesen bútorozott volt, Kaz igényeinek tökéletesen megfelelt. Tetszett neki, és meg is mondta Franknek.

– Akkor menjünk, és nézzük meg a legjobb részét! – mondta Frank. A nappalin áthaladva kinyitott egy jókora faajtót, és felkapcsolta a villanyt.

Egy igazi hangárba léptek ki: vagy tizenöt méter széles volt, tizennyolc méter hosszú, és jó négy méter magas. Elöl és hátul is garázsajtók, a mennyezeten neoncsövek sorakoztak, a padló szépen elsimított beton. A közepén pedig egy narancssárga-fehér fém Cessna 170B állt elegánsan a konzolos első kerekén meg a farokkeréken. Makulátlanul csillogott a neonfényben.

– Micsoda gyönyörű gép, Frank! Biztos benne, hogy rám meri bízni?

– A maga hátterével teljes nyugalommal. Fel akarja vinni most egy próbakörre?

Erre aztán lehetetlen volt nemet mondani.

Frank megnyomott egy gombot, és a garázskapu felgördült, Kaz pedig beállt a kölcsönzői autójával a hangár oldalába, majd együtt kitolták a Cessnát az útra.

Gyorsan körbe is járták. Kaz ellenőrizte az olajszintet, leengedett egy kevés üzemanyagot egy átlátszó csőbe, nem vizes-e, aztán gondosan egy fűcsomóra öntötte ki az út szélén. Bemásztak a pilótafülkébe, Frank pedig végigbeszélte vele az egyszerű ellenőrzőlistát, beindította a motort, figyelte a nyomásszinteket, és ellenőrizte az irányítóberendezést. Kaz hátrébb gurult kicsit az út távolabbi végéig, ahol az egy kis facsoport felé fordult. Kevés bal fék meg plusz tolóerő, és a gép ügyesen körbefordult, rá egyenesen a hosszú, keskeny kifutópályára.

Kaz ellenőrizte az gyújtómágneseket, aztán kérdőn Frankre pillantott. A férfi bólintott. Kaz lassan ütközésig előrenyomta a gázkarokat, a műszerekre nézett, és a két lába már az oldalkormány pedáljain táncolt, amivel a pont hat méter széles betonút közepén tartotta a gépet. A fejével és felsőtestével folyton ide-oda fordult, hogy a jó szemével beláthassa a kifutópálya mindkét szélét. Teljesen előretolta a kormánykereket, hogy felemelje a repülő farkát, aztán gyengéden visszaengedte, és a Cessna 88 km/órás sebességgel könnyedén a levegőbe emelkedett. Repültek!

– Most hová? – kérdezte kissé emelt hangon a motorzaj miatt. Frank előremutatott, jobb felé, Kaz pedig elfordult a két ház felől, és keletnek vette az irányt. Az FM 528-as utat követte át az I-45-ösön, és aznap már másodszor pillantotta meg a láthatáron a Galvestoni-öböl barna víztükrét.

– Na ott fog maga dolgozni! – kiabálta Frank, és előttük bal felé mutatott. Kaz kinézett a mellette lévő ablakon, és ez volt az első alkalom, hogy megpillantotta a NASA Emberes Űrrepülési Központját: az Apollo-program főhadiszállását, az űrhajósképzés központját és a földi irányítóközpontot. Az egész sokkal nagyobb volt, mint várta. Több száz hektárnyi üres legelő egészen a nyugati látóhatárig, több tucat négyszögletű, fehér és halványkék épület, körülöttük parkolókkal, amelyek most szinte teljesen üresek – hétvége van. Egy hosszúkás, zöldellő park feküdt az egész közepén, benne kanyargós utacskák kötötték össze a körülötte álló épületeket. Itt-ott kerek tavak csillogtak.

– Úgy néz ki, mint valami egyetemi campus! – kiabálta vissza Franknek.

– Úgy tervezték, hogy majd vissza tudják adni a Rice Egyetemnek, ha a holdra szállásoknak vége! – válaszolt hangosan Frank.

Azért várjuk ki a végét, gondolta Kaz. Ha minden jól megy, és az Apollo–18 sikeres lesz, a Légierő talán rá tudja venni Nixont, hogy legyen még egy Apollo–19 is.

Kaz üresbe húzta a gázkart, majd elzárta az üzemanyagot, mire a Cessna motorja köhögve megállt, a fából készült légcsavar pedig hirtelen láthatóvá lassult előttük. Természetellenesen hangosnak tűnt a kapcsolók kattanása, ahogy kikapcsolta az elektromos rendszert.

– Remek kis gép, Frank – jelentette ki.

– Maga jobban repül vele, mint én. Jó keskeny kifutó ez, maga meg már elsőre úgy csinálta, mintha mi sem lenne könnyebb. Örülök is, hogy egy kicsit használja majd valaki. Én túl sokat utazom. Jobb a motornak.

Frank megmutatta az üzemanyagtartályt a garázs mellett, és rögtön be is húzták a hosszú tömlőt, hogy a szárnyban lévő tartályokat feltöltsék. Az ajtó mellett belül egy írótábla lógott egy kampón, Kaz pedig feljegyezte rá a dátumot, a repülési időt és az elhasznált üzemanyag mennyiségét. Aztán csak nézték kicsit a némán álló gépet, és szavak nélkül is értették, mennyire szenvedélyesen szeretik mindketten a repülést. Amióta csak repülni kezdett, Kaz mindig úgy érezte, egyszerűen nem ért meg egy helyet, amíg nem látta a levegőből, valamiféle élő térképként. Mintha a harmadik dimenzió kulcsfontosságú pluszt adott volna az életéhez, valami ösztönös arányérzéket alakított volna ki a fejében.

– Akkor hagyom is, hadd csomagoljon ki – szólalt meg Frank, és visszament a saját házába. Kaz leengedte a garázskaput maga mögött, és bevitte a csomagjait.

Beráncigálta a nehéz bőröndöt az L alakú folyosón, és feldobta az ágyra a legnagyobb hálószobában. Örömmel látta, milyen nagy itt az ágy. Balra tágas fürdőszobát pillantott meg.

Fura módon olyan érzése támadt, mintha egy szállodába jelentkezett volna be. Kicipzározta a bőröndöt, és nekiállt elrakni a dolgokat. Felakasztotta a gardróbba a két öltönyét, a szürkét és a feketét, meg a kockás sportzakót. Aztán a fél tucat fehér és világoskék inget is, a nadrágokat, a két nyakkendőt. Egy pár alkalmi cipőt meg egy pár Adidast. A lezserebb ruhák és a melegítők a komódba kerültek, ahogy a zoknik és alsónadrágok is. Az éjjeliszekrényre kirakott két regényt, meg az utazó ébresztőóráját. A borotválkozókészletét és az üvegszeméhez szükséges dolgokat bevitte a polcra, a fürdőszobába.

A bőrönd alján még ott hevert a kifakult narancssárga haditengerészeti pilótaruhája a bakanccsal. Végigsimított a fekete-fehér váll-lapon: a VF–84-es Jolly Roger egység vigyorgó koponyája és keresztbe tett lábszárcsontjai díszelegtek rajta, még akkorról, amikor F–4-esekkel repült az Independence repülőgép-hordozón. Alá a Haditengerészet Tesztpilóta-iskolájának sokkal decensebb emblémáját varrták fel: Kaz évfolyamelsőként végzett. A hüvelykujjával megdörzsölte a haditengerészeti légierő aranyszárnyait. Keményen megdolgozott érte, hogy most már mindig így gondolhasson magára. Aztán kivette a pilótaruhát, vállfát csúsztatott a karjaiba, felakasztotta a gardróbban, és alátette a fűzős bakancsokat is.

Az óra csörömpölésére ébredt, az üvegszeme érdesnek érződött, ahogy pislogott a kelő napra. Az első reggele a texasi tengerparton!

Kaz lefordult az ágyról, és kiment a fürdőszobába. A kőpadló hűvös a meztelen talpa alatt. Könnyített magán, aztán belenézett a tükörbe, és eltűnődött a látványon. 180 centi magas, 78 kiló (kell venni egy mérleget!), a mellkasán sötét szőr, a bőre sápadt. Szülei litván zsidók voltak, akik a náci Németország felemelkedésekor menekültek el Európából, és még Kaz csecsemőkorában New Yorkba jöttek. Az arca az apjáéra hasonlított: magas homloka volt, nagy fülei, és a széles állkapcsa kissé gödröcskés állban végződött. Az okularista remek munkát végzett, az üvegszeme színben teljesen illeszkedett a valódihoz. Jobbra fordította a fejét, és közelebb hajolt, kissé le is húzta a bőrt az arcán. A sebhelyek még ott voltak, de nagyrészt már csak halványan. Több műtét kellett (öt volt? vagy hat?), de a plasztikai sebész szinte tökéletesen helyreállította a szemgödröt és az arccsontot is.

Ahhoz elég jó, hogy a kormánynak dolgozzak.

Módszeresen végigcsinálta a reggeli rutinját: öt perc nyújtás, felülések, háterősítés és fekvőtámaszok, addig erőltette a testét, amíg már tiltakoztak az izmai. De hát azt lehet kihozni belőle, amit beletesz az ember.

Lazított egy kicsit, lezuhanyzott és megborotválkozott, megmosta a fogát is. Az üvegszemes táskában turkálva egy kis összenyomható műanyagflakont húzott elő, és műkönnyet csepegtetett belőle az üvegszemére. Gyorsan pislogva bámulta a tükörképét, a jobb szeme 20/12-es látással nézett vissza rá.

Ezen elcsodálkoztak annak idején a pilótaválogatáson! Sasszeme van, mondták.

2

Emberes Űrrepülési Központ

– Houston, elektromos probléma a holdkompban! – Az Apollo holdkompjának pilótája, Luke Hemming kimért, nyugodt hangon számolt be a veszélyhelyzetről, amellyel épp szembekerült.

– Vettem, Luke, vizsgáljuk! – A legénységi kapcsolattartó hasonlóan higgadt hangja az Emberes Űrrepülési Központ 30-as épületéből válaszolt Luke szenvtelenül sürgető bejelentésére.

Luke előtt, a műszerfalon pirosan világított a központi vészjelzőfény az ablak mellett, ahol lehetetlen lenne nem észrevenni a közeledő holdra szállás során. Benyomta a piros kapcsolót, hogy kialudjon, ezzel alaphelyzetbe állította arra az esetre, ha még később is jeleznie kellene valamilyen meghibásodást. Még így is jó néhány színes jelzés világított a figyelmeztető és riasztáspanelen.

– Mit látsz, Luke? – érdeklődött a küldetés parancsnoka, Tom Hoffman, és odahajolt, hogy maga is megnézze. A válluk összeért a szűkös pilótafülkében.

– Szerintem egy hibás feszültségérzékelő – felelte Luke. – Most nulla vagy kijelezhetetlen voltot mutat, de amperre úgy tűnik, rendben.

Tom odapillantott a kijelzőkre, majd bólintott.

A legénység minden mikrofonja élt, így a kapcsolattartó is hallhatta őket.

– Vettem, Luke, szerintünk is. Folytasd a manővert a Hold körüli pályára!

Tom és Luke épp a holdkomp életre keltésén foglalatoskodtak: erre lehet felhasználni majd a fellövés utáni viszonylag nyugodt három napot, amelyben megteszik az űrben a Föld és a Hold közötti 386 000 kilométert.

Luke előhúzta a ceruzáját a vállán lévő tartóból, és gyorsan feljegyzett valamit a panelhez rögzített jegyzetfüzetébe. Ebben követte az összegyűlő meghibásodásokat: egyedül így tudta őket rendben tartani a fejében, különösen, ha egynél több rendszer mutatott hibákat. Az Apollo–13-on történt robbanás mindenkiben tudatosította, milyen bonyolult gépezet is egy űrhajó, és milyen gyorsan állhatnak elő rajta nagyon súlyos hibák.

Tom ránézett a kézzel írt listájára.

– Szóval akkor, látok egy beragadó gyorsürítő szelepet, egy rosszul beállított megszakítót, leállt orvosi telemetriát, és most még egy rossz feszültségérzékelőt is. Szerintem még mindig jók vagyunk a teljes repülési terv végrehajtásához. Houston, egyetértetek?

– Igen, Bulldog, figyeljük azt a feszültséget, és valószínűleg később adunk majd utasításokat, de most még mindig oké a Hold körüli pálya és a leszállás. – Luke haditengerész százados volt, ő nevezte el a köpcös kis hajót Bulldognak, a Haditengerészet régi kabalaállatáról.

Tom és Luke befejezték a Hold körüli pálya felé tartó út ellenőrzőlistáját, leállították a holdkomp rendszereit, majd a nyíláson át kimásztak belőle, és bezárták a zsilipet.

Michael Esdale ott ült a pilótaülésében a parancsnoki modulban, és széles vigyorral köszöntötte őket. Ő lesz az, aki fent marad a Hold körüli pályán, míg Tom és Luke leszáll a felszínre.

– Már majdnem le is mondtam rólatok – mondta. – Előkészítettem egy kis harapnivalót, gondoltam, éhesek lesztek a sok kapcsolgatás után.

Tom átnyomakodott mellette a bal oldali üléshez, Luke pedig letelepedett a jobb oldaliban.

– A Pursuit hogy megy? – érdeklődött Tom.

– Flottul, mint egy svájci óra – felelte Michael. Ő haditengerészeti tesztpilóta volt, és a parancsnoki modult ő nevezte el. A világ első fekete űrhajósaként úgy döntött, így tiszteleg a II. világháborús fekete repülősök, a Tuskagee-i Pilóták és egységük, a 99-es Pursuit Repülőszázad előtt.

– Ez a harapnivaló elég… egyszerű – jegyezte meg Luke, és bekapott egy Ritz kekszet, rajta egy sajtkockával.

– A NASA-nál ilyen a szarkrémes pirítós – felelte Michael. – Esetleg leöblíted egy kis Tanggal? – Akármit is mondtak a tévéreklámok, az űrhajósok nem ittak Tangot az űrben a Gemini-program, az 1960-as évek közepe óta. A korai űrhajósok egyike egyszer kihányta egy űrbéli rosszullét során, és jelentette, hogy felfelé még rosszabb az íze.

Tom megnyomta a rádió gombját.

– Houston, most mi jön?

– Legyen negyedórás mosdószünet, amíg átállítjuk a szimulátort. Folytatjuk a Hold körüli pályára állásra való felkészüléstől.

– Jól hangzik – bólintott Tom. Megnyomott egy kis gombot a karóráján, aztán az Apollo–18 legénysége kimászott a parancsnoki modulszimulátorból.

Kaz a szomszédos helyiségből, az oktatóállomásról figyelte mindezt a sok-sok műszerfalon, és csak egyetlen rövid gondolatot engedélyezett magának arról, hogy most akár ő is lehetne ott bent a szimulátorban, az Apollo–18-as küldetésre készülve. Repült Luke-kal és Michaellel is, mindhárman tesztpilóták voltak még a Patuxent folyónál; a balesetéig szinte nap mint nap találkozott mindkettejükkel, és a legtöbb este együtt is söröztek. Nézte, ahogy a szakértők egymás után újabb és újabb üzemzavarokat szimulálnak a legénységnek (hisz életbe vágóan fontos, hogy Tom, Luke és Michael még indulás előtt szembesüljenek vele, mi minden romolhat el, és megtanulják, mi a teendő), és kicsit sajnálta is, hogy hamarosan minden eddiginél váratlanabb helyzetbe kell hoznia őket – és az egész küldetést is.

Látta, hogy a szünet után Michael és Luke egyenesen visszament a szimulátorhoz, Tom viszont beugrott az oktatókhoz köszönni. Amikor Kazt meglátta, az arcán széles mosollyal rögtön oda is lépett hozzá.

– Nézd már, kit be nem engednek ide! Kazimieras Zemeckis! Hát te még rondább vagy, mint amire emlékeztem!

Kaz mosolyogva kezet rázott vele. Tomot nem ismerte olyan jól, mint a másik kettőt, de vele is együtt voltak ugyanabban a Tesztpilótaképző csoportban az Edwards Légitámaszponton, a kaliforniai Mojave-sivatagban.

– Én is örülök, hogy látlak, Tom – mondta. – Remekül csináljátok mindhárman!

– Ja, hát haladunk. Ezek a kínzómesterek itt gondoskodnak róla!

– A szimulációs gyakorlat után beszélnem kell veletek – tette hozzá Kaz. – Új hírek Washingtonból.

Tom összeráncolta a homlokát. Nem kedvelte a meglepetéseket, különösen parancsnoki minőségében nem. Az órájára pillantott, aztán kurtán bólintott.

– Oké. De most mennem kell vissza. Találkozunk a végén, az eligazításon!

Amikor Kaz kijött a szimulátortól, és kilépett az 5-ös épületből, meg kellett állnia egy pillanatra, hogy kitalálja, hol is van tulajdonképpen. Előtte egy parkoló, jobbra egy kilencemeletes, négyszög alakú épület: összehasonlította a képpel, amelyet fentről, a Cessnából látott. Jobbra fordult, át a középen lévő négyszög alakú téren, és megindult a Repülésirányítási Központ felé.

A Központ kívülről ugyanolyannak tűnt, mint bármelyik háromemeletes, vakolt betonfalú épület; az ablakain sötétített üveg az erős texasi napfény ellen. A járdát követve megkerülte az épületet. A bejáratnál az építész mintha némileg próbálkozott volna, hogy olyasvalamit tervezzen, amit az emberek egy űrprogram központjától elvárnának – szögletes betonelemeket csapott hozzá a posztmodern, brutalista kockákhoz. A kormányzati ronda stílus.

A sportzakója zsebéből előhúzta a NASA-s azonosítókártyáját, amelyet aznap reggel kapott. A három nagy, ezüstszínű ajtó előtt ülő őr elvette tőle, ellenőrizte, jogosult-e belépésre, aztán visszaadta.

– Isten hozta az irányítóközpontban – köszöntötte kedvesen, és megnyomott egy gombot. Hangos kattanás hallatszott, ahogy kinyílt a legközelebbi ajtó. Akár egy bank páncélterme, gondolta Kaz. Lássuk csak, miféle értékeket tartanak benne!

Ahogy belépett, pont olyan jellegtelen látvány tárult elé, mint kívülről. Szürke, neonfényes folyosók, praktikus linóleumpadlók, a falakon olcsó, fekete keretekben kifakult képek a Földről és a Holdról. Kaz követte a nyilakat a „Repülésirányító Központ” feliratot viselő kis táblácskákon. Az egyik liftre ki volt írva, hogy „Nem működik”, úgyhogy körülnézett, és inkább lépcsőn ment.

Megmutatta az azonosítóját egy másik üldögélő őrnek is: az bólintott, és a hüvelykujjával a háta mögötti masszívnak tűnő ajtóra bökött. Kaz megpróbálta belökni, aztán megint, immár keményebben, mert váratlanul nehéznek bizonyult. Óvatosan csukta be belülről, igyekezett nem nagy zajt csapni. Hirtelen az emberes űrrepülés központjában találta magát, márpedig itt keményen dolgoznak a szakértők.

A helyiségben halványzöld konzolok sorakoztak emelkedő sorokban egymás fölött, mintha egy színházterem nézőtere lenne. A munkaállomások mind a Kaz bal oldalán lévő három nagy képernyő felé néztek, amelyen sárgás-narancsszín jelek villogtak, számok, rövidítések, tervrajzok. Minden konzol mögött egy-egy arcot látott, az arcokat a cigarettafüsttől homályosan világították meg a kijelzők. A szakemberek mind fél füles fülhallgatót viseltek, hogy a rádión folyó beszélgetéseket is hallják, meg a körülöttük elhangzó utasításokat, kérdéseket is. A falon a korábbi űrrepülések emblémái lógtak egészen a Gemini–4-ig visszamenően.

Kaz megállt, és elnézte az Apollo–18 legénységével dolgozó repülésirányító csapatot: a három űrhajós közben már nekilátott a munkának az 5-ös épületben. Egy ismerős arcot pillantott meg, egy tesztpilóta kollégáját, aki felemelt kézzel intett is neki, hogy menjen oda. Kaz fellépdelt a lépcsős sorok között, és igyekezett nem elvonni a repülésirányítók figyelmét.

Már ott is állt a legénységi kapcsolattartó konzol mögött, és kezet rázott Chad Millerrel, az Apollo–18 tartalékparancsnokával.

– Isten hozott Houstonban! – köszöntötte halkan Chad. – Voltál már a legénységnél?

Kaz bólintott.

– Jól csinálják.

Egy percig mindketten csak nézték a teremben folyó munkát. A Pursuit rajzfilmszerű ábrája ott díszelgett elöl, a nagy középső képernyőre kivetítve. A hajó hamarosan épp eltűnik majd a Hold mögött, így Chad odafordult Kazhoz:

– Iszunk egy kávét?

Kaz bólintott, és mindketten halkan kióvakodtak a helyiségből.

Chad Miller, akárcsak az Apollo–18 elsődleges és tartaléklegénységének minden tagja, eredetileg katonai tesztpilóta volt. Tiszta, kék szeme volt, vörösesbarna haja, széles vállán feszült a rövid ujjú, égszínkék pólóing, amelyet vékony derekán gondosan betűrt a nadrágjába. Szürke nadrágot viselt barna övvel és barna bebújós cipővel. Erős kezén és alkarján hullámzottak az izmok, ahogy kitöltötte a kávét két fehér zománcos csészébe. A bal csuklóján hatalmas légierős órát viselt.

– Tejszín, cukor?

– Kösz, csak feketén.

Chad a kezébe nyomta a csészét, és egy kis eligazítóba vezette, ahol kényelmesen a hosszú asztalnak támaszkodva cseveghettek. A tesztpilótaéveikből valamennyire ismerték egymást, de Chad az Edwards Légitámaszponton volt, Kaz pedig a Patuxent folyónál, így sosem repültek együtt. Köztudott volt, hogy Chad remek pilóta, aki mintha a repülésre született volna, és kérlelhetetlen türelmetlenséggel viszonyult a hozzá nem értéshez, akár magában, akár másokban találkozott vele. Ez sok űrhajósra jellemző volt, Kaz pedig tisztelte is Chadet ezért: ez az ember olyasvalaki, aki nem szarakodik.

A beszélgetés egy pillanatnyi szünetében Kaz bedobta a kérdést, amelyet mindenki feltesz a tartaléklegénység tagjainak:

– És gondolod, hogy repülhetsz majd?

– Dehogy, Tom olyan rohadtul jó erőben van! – nevetett Chad. – És hát úgy tűnik, a 18 lesz az utolsó Apollo. Az utolsó esélyem, hogy a Holdra lépjek. Pedig gyerekkorom óta erre vágytam!

Kaz bólintott.

– Tudom, milyen érzés. De hát én sem repülök már soha semmilyen komolyabb géppel… a Haditengerészet inkább a kétszemű pilótákat szereti.

– Hát, gondolom, megvan rá az okuk. De hátha a NASA felenged egy T–38-ban, hátsó ülésen, amíg itt vagy!

Kaz bólogatott, aztán oldalra hajolva kipillantott a nyitott ajtón, hogy biztosan ne hallgatózhasson senki a folyosón.

– Jössz az eligazításra a szimulátoros gyakorlat után?

Chad bólintott.

– Van valami, amit mindannyiótokkal meg kell beszélnem – kezdte Kaz, aztán szünetet tartott. – Az oroszok nem tétlenkedtek.

3

Kelet-Berlin, 1957

Nagyon hideg volt az orosz ortodox székesegyház sekrestyéjében. Ilarion szerzetespap atya mocorgott egy kicsit, feljebb húzta a köpenye vállát hátul a nyakára, és örült, hogy reggel mégis a hosszú szárú alsóruha mellett döntött.

Ilarion atya egy magas széken ült, a gyenge téli nap besütött a festett üvegablakon nem messze tőle, ő pedig tovább tanulmányozta az Amerikai Hadsereg háborúban érintett gyermekekről készült részleges listáját – azoknak a német árváknak a felsorolását, akiket amerikai katonák fogadtak örökbe a II. világháború után.

Még a szerzetespap is majdnem kifogyott a türelemből, mire sikerült megszereznie a lista másolatát – több mint egy évig keringett a külföldi katonaság bürokráciájának labirintusában, és próbált úrrá lenni a bizalmas jellegű adatokból adódó problémázásukon. Ilarion kilenc levelet írt, ezeket a székesegyház angolul tudó fiatal felolvasópapja fordította le neki gondosan, és kétszer is személyesen látogatott el az ökumenikus paphoz az Egyesült Államok berlini misszióján. A helyzetet csak bonyolította az amerikaiak kimondatlan szégyenkezése, hogy a győztes katonáik ezerszám hagyták maguk után a házasságon kívül született gyermekeket Németországban. És ahogy egyre magasabbra hágott a feszültség az Egyesült Államok és a Szovjetunió között itt Berlinben, úgy egyre nehezebb lett megtalálni a módját a dolgoknak.

Végül megjött a lista a postával. Csakhogy amikor szaporán verő szívvel felnyitotta az amerikai kormányzati fejléces borítékot, csalódottan látta, hogy a gyermekeket örökbe fogadó családok személyes adatait kitakarták. Így aztán most a teáját kortyolgatva, a hüvelykujját lassan lejjebb csúsztatva végigment a listán, és gondosan, alaposan megfontolt minden nevet, úgy próbált rábukkanni az 1945 óta eltelt tucatnyi év alatt már jócskán kihűlt nyomra.

Ilarion minden reggel hálát adott imáiban szerzetespapi új életéért: egyszerű, nyugodt és mélyen elmélkedő élet volt, jó védelem a háború által lerombolt Berlinben leélt gyerekkorának emlékei ellen, meg az ellen is, hogy saját szemével kellett látnia, micsoda rémségeket képesek elkövetni az emberek. De így is mélységes bűntudatot érzett, amiért elveszítette az öccsét. Cserben hagyta halott szüleit azzal, hogy nem viselte gondját a kisfiúnak, most tehát meg akarta találni, és ha segítségre van szüksége, megadni neki.

Elemi angoltudásával legalább annyit sikerült elérnie, hogy kikövetkeztette, milyen adatok sorakoznak az egyes oszlopokban: név, nem, életkor, haj- és szemszín, születési idő (ha ismert), és az örökbe fogadás ideje és helye. Sok gyermek annyira fiatal volt, hogy csak a keresztnevük szerepelt a listán, vagy még az sem. Még az a szerencse, hogy a háború előtt nem olyan sok orosz élt Berlinben – többnyire a kommunisták elől elmenekült emigránsok, mint az ő szülei is. Némán hálát adott, hogy hagyományos orosz neveket adtak a gyerekeiknek. Viszonylag könnyű lesz egy „Jurij” nevű gyermeket megtalálni a listában, ahol a legtöbb fiút Hansnak vagy Wilhelmnek hívták, még akkor is, ha a nevek nem ábécérendben követték egymást, és nem is születési idő vagy az örökbe fogadás dátuma szerint. Mintha véletlenszerűen állították volna össze egy hatalmas halom dokumentumból. Ilarion atyának az is eszébe jutott, hogy azt sem tudja megmondani, nem hiányzik-e egy oldal, vagy egy gyermek a listából. Sóhajtott, és folytatta a munkát.

És amikor hirtelen rájött, hogy az ujja most egy Jurij nevű fiúcskát leíró sorhoz érkezett, úgy meglepte a dolog, hogy a lélegzete is elállt. Hitetlenkedve végigpillantott a sor adatain. Lehet, hogy ő lesz az?

A születési időnél „ismeretlen” szerepelt, a fiú becsült koránál „7 év”. Az örökbe fogadás ideje 1947 volt, de Ilarion ebből nem tudta megállapítani, ekkor vitték-e el a fiút Berlinből, vagy ekkor zárták le az adminisztrációt. Az öccse 1935-ben született, így ez a fiú túl fiatal. De azért a ceruzájával szabályos kérdőjelet rajzolt a sor mellé.

Talált egy újabb Jurijt, és azt is megjelölte. Mire a lista végére ért, négy lehetséges jelöltje akadt, de egyik sem tökéletes. Ekkor jött rá, hogy a név nélküli gyermekeken átugrott. Kissé bosszankodva elkezdte elölről, és ezúttal megvizsgált minden fiúgyermeket, aki Berlinben vesztette el a szüleit, és 1935 körül születhetett. Ezzel lassabban haladt, de fél óra alatt megint sikerült végigérnie a listán. Gyorsan átlapozta újra, és 23 lehetségest számolt meg. Enyhén megrázta a fejét. Nem lehetségesek. Hanem gyermekek.

Ilarion atya rövid szünetet tartott, hogy csinálhasson egy újabb csésze teát. Míg a víz felforrt, kicsit kinyújtóztatta a hátát, és a csípőjét elfordítva próbálta enyhíteni a rövidebb lábába beállt fájást. Pont ezért vesztette el Jurijt. Súlyosan megsérült egy építkezésen, ahol kőművesként dolgozott: ezt a szakmát az apjától tanulta. A kórházból nem tudott üzenni a kisöccsének, és mire visszajutott a pincébe, ahol együtt meghúzták magukat, Jurij már sehol sem volt, és vele együtt eltűnt az egyetlen képük az anyjukról, meg az anyjuk kedvenc medálja is. A háború által feldúlt városban képtelen volt megtalálni a fiút. De miután évekig bújta a halotti anyakönyvi kivonatokat, hátha ráakad, eszébe jutott, hogy Jurijt talán örökbe fogadta valaki, és újabb kutatásba kezdett. A teáskannához tartotta a kezét. Örömmel vette a sugárzó meleget, aztán a megmelegített tenyerét a sérült combjára tapasztotta, amely még mindig sajgott, ha hideg volt, vagy ha nagy változás állt be az időjárásban. Amikor a teáskanna fütyülni kezdett, a polcon lévő dobozból kivett egy kekszet, gőzölgő vizet töltött a már használt teafilterére, és visszament az asztalához.

Akkor most jöjjön a nyomozás! Az öccse Berlin szívéből tűnt el. Az 1935-ös születési ideje bizonyos, úgyhogy kilencéves volt, de hát Jurij korához képest kicsi volt, tehát a hatóságok lehet, hogy hét- vagy nyolcévesnek nézték. És ami még biztos: kék szem és világosbarna haj.

Aztán eszébe jutott még valami. Az amerikaiak sokszor máshogy írják le a számukra ismeretlen idegen neveket, tehát újra át kell néznie, nem talál-e „Yuriy”-t, vagy „Juri”-t, vagy bármi hasonlót. A pluszmunka gondolatára lebiggyedt az ajka, de aztán elmosolyodott, mert felötlött benne egy idézet, amely mindig megerősítette a hitében: amíg nem szenvedtél sokat a te szívedben, nem ismerheted az alázatosságot.

Az atya ismét végigment a listán, és sorrendbe rakta a lehetséges jelölteket. Két Jurijt jó jelöltnek talált, mindkettőnek barna haja volt és kék szeme. Akadt még hét lehetséges és tizenegy talán. Közel emelte a szeméhez a két oldalt, amelyen a legjobb jelölteket találta, úgy vizsgálta meg alaposan az összes információt, és ekkor fedezett fel valamit. A hadsereg tisztviselője, aki kihúzta az örökbe fogadó családok adatait, nem végzett jó munkát. A fekete sávok olykor túl vékonyak lettek, vagy nem egyenesek, és néhány betű részlete kilátszott alóluk. Ilarion az ablakhoz ment, az üvegre tapasztotta a két papírlapot, és nekiállt leírni mindent, amit csak ki tudott olvasni.

Sikerült az örökbe fogadó szülőkről még néhány részletet megtudnia, de ha innen tovább akar lépni, angolul tudó segítségre és egy atlaszra lesz szüksége. Végignézte a hét lehetséges jelöltet is, és az ő adataikat is felírta a listájára. A következő lépés, hogy megkéri az angolul tudó fiatal felolvasópapot, segítsen neki levelet írni az Amerikai Ortodox Egyháznak, elküldi nekik a listát, és kéri, hogy lépjenek kapcsolatba a fiúk lehetséges lakhelyéhez legközelebbi templomokkal. Legalább egy kis esélyét látta annak, hogy a helyi templomokban tudják, nem fogadott-e örökbe valaki a közelben egy orosz anyanyelvű német árvagyereket. Így végül is rég elveszett gyermekeket lehet visszahozni a nyájba. Lehetőséget adni nekik, hogy megismerjék orosz gyökereiket és hitüket. Kijavítani a háború hibáit.

És megtalálni az ő öccsét.

4

Szimferopol, Ukrán Szovjet Szocialista Köztársaság, 1973

Nem volt egy nagyon szép gépezet.

Zömök, ezüstszínű kádszerűség volt, és nyolc fémküllős kerékre nehezedett. Az elejére két tudományos műszert szereltek fel, úgy néztek ki, mintha kereszteztek volna egy sugárfegyvert valami karácsonyfadísszel. A két videokamera akár egy homár két szeme.

Még a neve is inkább praktikus volt, mint költői: Lunohod. Holdjáró. Tipikus ruszki tervezés, ahol a praktikum mindig előbbre való a dizájnnál. Nem valami szép, de szép nagy erő van benne.

A Lunohod épp az imént szállt le a Holdon.

Gabdulhaj Latipov (a barátainak csak Gabdul) a nadrágja szárába törölte izzadt tenyerét, miközben végiggondolta, hogyan is hozza le a gépet a rámpán, a Hold felszínére. Megigazította az eljárási kézikönyvet a konzolon, és kiropogtatta vastag ujjait. Újra ellenőrizte, valóban zölden világít-e minden állapotjelző fény, aztán óvatosan odanyúlt, és megragadta az irányítókart. Előrehajolt, mindkét alkarjával megtámaszkodott a konzolon, és a kijelzőt figyelve nekilátott.

Egy kicsit előretolta az irányítókart, megnyomta a parancs gombot, majd elengedte. Az irányítókar a konzolon keresztül elektromos impulzust küldött az épület előtt álló hatalmas parabolaantennába, amely egyenesen a Holdra irányult. A jel 1,25 másodperc alatt tette meg a 386 000 kilométert az űrben, és megérkezett a Lunohod kicsiny, csúcsos antennájára. Az továbbította a holdjáró feldolgozóegységének, amely lefordította, majd rövid időre bekapcsolta mind a nyolc kereket.

A Lunohod megrándulva előregurult, aztán megállt. Mint egy tökéletesen nevelt kutya, akármilyen távol is van a gazdájától, akkor is engedelmeskedik.

A holdjáró két kamerája felvételt készített a kopár tájról, majd visszaküldte a több százezer kilométeren át Gabdul óriási parabolaantennájára Szimferopolban, ahol az megjelent előtte a homályos kis fekete-fehér kijelzőn.

Tíz másodperccel azután, hogy elengedte az irányítókart, Gabdul már látta, hogy a Lunohod valóban megmozdult.

– Zsivoj! – kiáltott fel diadalmasan. Él! Hallotta a háta mögött álló irányítók elfojtott, egyszerre megkönnyebbült és izgatott mormogását.

Gabdul óvatosan ismét előrenyomta az irányítókart, és ezúttal a holdjáró Holdra juttatására előre begyakorolt eljárás értelmében hosszabb parancsot küldött. Ideje munkához látni.

Gabdul Szimferopoltól nem messze nőtt fel a Krím-félszigeten. Családjának tatár származása nyilvánvalóan látszott a sűrű, sötét haján, széles járomcsontján és hosszú nevének torokhangjain is. Tizenéves korában ott állt kint a krími alkonyatban, és elképedve nézte, ahogy a Szputnyik átsuhan az égen: a szovjet technikai szaktudás és erőfölény szemmel látható bizonyítéka. És amikor négy évvel később Gagarin megkerülte a Földet, Gabdul eldöntötte, hogy ő is kozmonauta lesz. Épp úgy, mint vagy egymillió másik szovjet fiatal.

A középiskola elvégzése után azonnal belépett a Szovjet Légierőbe, onnan majd elküldik műszaki főiskolára repülőépítő mérnöki tanulmányokat folytatni, és aztán, remélte, pilótaképzésre. De a származása folyton akadályozta. Gabdul azt hitte, réges-rég túl vannak azon, amikor Sztálin kétszázezer krími tatárt deportált Üzbegisztánba a Nagy Honvédő Háború után, csakhogy a katonaság bigottsága mélyen gyökerezett – és ahogy közeledett Moszkvához, egyre mélyebben, mint kiderült. A Szovjetunió pereméről származó etnikai kisebbség tagjaként másodosztályú állampolgár lett az osztálymentes társadalomban.

Hiába végzett osztályelsőként, a lehetőségek olyan diákoknak jutottak, akiknek Ivanov meg Popov volt a családneve. Többször is elutasították a pilótaiskolából, és huszonöt évesen, a Szovjet Légierő hadnagyaként alacsonyabb beosztású műszaki mérnökként dolgozott egy űrkommunikációs földi állomáson Scselkovó közelében, a Moszkvai körzet legszélén.

Aztán egy nap a századosa odalépett hozzá a folyosón egy cigarettaszünetben.

– Gabdulhaj Gimadovics – szólította meg nagy hivatalosan, ahogy ott álltak egymás mellett, és bámultak ki a dupla üvegű ablakon a hatalmas parabolaantennák sziluettjei közt kavargó hóviharra. – Egy új program kezdődik, és okos, fiatal villamosmérnökökre van benne szükség. Egyelőre nagy a titkolózás körülötte, de úgy tűnik, sok továbbképzéssel és utazással jár majd. Érdekli?

A századosa persze már tudta, mit válaszol majd erre Gabdul.

Heteken belül behívták az OKB-52-es Gépgyárba Moszkvában elbeszélgetésre és alkalmassági vizsgálatra. Helyet foglalt a folyosón számos más fiatal mérnökkel együtt, akik szintén mind arra vártak, hogy behívják őket, és közönyös arckifejezés mögé rejtették az idegességüket. Lényegre törő elbeszélgetés volt: a pályájáról kérdezték, az érdeklődési köréről, a családjáról. Odafigyelt, hogy megemlítse, milyen büszke az apja katonai szolgálatára, és hogy egész életében arra vágyott, hogy a szovjet űrprogramban szolgálhasson.

A gyakorlati próbák már nehezebbek voltak, és érthetetlenebbek is. Egy targoncát kellett vezetnie körbe, előre kijelölt útvonalon az üzemcsarnokban, ők pedig lemérték az időt. Aztán utánfutót akasztottak rá, amellyel be kellett tolatnia egy sarkon. Gabdul magában köszönetet mondott az apjának, aki otthon, Szimferopolban a vezetés mellett még erre is megtanította.

Ezután az egyik értékelő ült fel a targonca volánjához, Gabdul pedig egy másik helyiségből, egy televíziós monitoron figyelte, és rádión adott neki utasításokat. Aztán ezt megismételték halványabb megvilágításban, majd csak öt másodpercenként mutatták Gabdulnak a kamera által közvetített képet: egy írótáblával takarták el a képernyőt, amelyet időnként elvettek előle. Azt sem tudta biztosan, pontosan milyen teljesítményét is értékelik most, de igyekezett elképzelni, hogy ő a sofőr, és azt mondani a rádión, amit akkor szeretett volna hallani, ha ő vezeti a járművet.

Senki sem magyarázott meg neki semmit, csak azt ismételték meg ismét nyomatékosan, amikor távozott, hogy erről nem beszélhet senkinek.

Egy heti nyugtalankodás után a századosa bejött a vezérlőterembe Gabdul műszakában.

– Gabdulhaj Gimadovics!

– Da?

A többi mérnök felnézett, Gabdul pedig fel is állt.

– Maga távozik közülünk. A Szovjet Légierő az ő végtelen bölcsességében úgy döntött, hogy maga már elég műholddal kommunikált. Két napon belül jelentkezik az NPO Lavocskinnál, Reutovban. – Gabdul szemébe nézett. – Azt nem közölték velem, mi lesz a munkája, ami azt jelenti, hogy igen fontos. Sőt, annyira fontos… – és a nadrágzsebében kotorászva előhúzott két sötétkék váll-lapot, rajtuk vékony világoskék sávval és három csillaggal –, hogy elő is léptették főhadnaggyá!

Odalépett Gabdulhoz, kigombolta és levette a kifakult váll-lapjait, és a helyükre feltette a merev újakat. Aztán hátralépve viszonozta Gabdul döbbent tisztelgését.

A százados arcán széles mosoly terült el. Körbenézett a többieken, és azt mondta:

– Rebjata! Po szto gram! – Erre inni kell!

Csakhogy kezdetben egyáltalán nem érződött fontosnak az új állása. Amikor Gabdul megérkezett az üzembe Reutovban, egy magasabb rangú hivatalnok azzal fogadta őt és a többi tizennyolc gyakornokot, hogy kiselőadást tartott a titoktartás fontosságáról. Aztán egy sterilszobába vitték őket, ahol sapkát és laborköpenyt vettek fel, majd odaállították őket a technikusok mellé, akik épp a Holdra küldendő gépet szerelték össze. A hivatalnok integetve mutatott az óriási, ezüstszínű gépezetre (majdnem olyan magas volt, mint ők maguk), és beszélt a céljáról, arról, hogy milyen bonyolult, és hogy mi lesz az ő szerepük a gondosan válogatott irányítócsapatban.

Gabdul nem is tudta, mit gondoljon. Épp összeomlott az álma, hogy az űrbe utazhasson – az már mindörökre oda, de azért talán az is klassz lenne, ha elvezethetné ezt a szörnyeteget a Holdon.

Az első cigarettaszünetben az egyik gyakornok hangosan is kimondta, ami nyilván többük fejében megfordult:

– Távirányítós autót vezetni? Hát én nem erre jelentkeztem! Én azt hittem, kozmonauták leszünk!

Gabdul együttérzett velük, de arra is felfigyelt, hogy ő az egyetlen tatár a csoportban, és nem kerülte el a figyelmét, ennek mekkora jelentősége van.

Hamarosan többen is csalódottan távoztak a programból. Másokat a meglepően összetett, szigorú képzésen rostáltak ki. Gabdulban egyre nőtt valamiféle büszkeséghez hasonló érzés. A kétszáznegyvenmillió szovjet állampolgár közül csak ő meg ez a kicsi elit csapat kap lehetőséget erre a nehéz feladatra. Annak valószínűsége, hogy valaha szovjet kozmonauta is Holdra szállhat, gyorsan szinte nullára csökkent, ahogy az N1-es nehéz hordozórakéta újra és újra kudarcot vallott. A Lunohod viszont tényleg létezett, és hamarosan fel is bocsátják. És ami még jobb, az új holdi szimulációs terepet és a Repülésirányító Központot épp a szülővárosa, Szimferopol közelében kezdték építeni a Krím-félszigeten.

Egyszeri lehetőség volt ez, és ráadásul a családja is büszke lehetne rá: tatárként, a saját szülőföldjén, a Krímben szolgálhat a Szovjetunió űrprogramjában!

Lehet, hogy nem az ő saját lába áll majd a Holdon, de akkor is ő, Gabdulhaj Latipov, Gimadutyin fia lesz, aki a drótküllős kerekeket elvezeti a holdporban!

Így lett Gabdulból holdkutató.

5

Washington, 1973

Jim Schlesingert szokás szerint majd’ szétvetette a düh.

Az ablaknál állt a hetedik emeleti irodájában, és dühösen bámult ki a George Washington Parkwayen át a Little Falls-gátra a Potomac folyón. Ő a Központi Hírszerző Ügynökség vadonatúj igazgatója, és változásokat akar – de a dolgok nem változnak elég gyorsan!

– Richardson! – bődült el hátra sem fordulva. Az alkalmatlan elődje titkárát még aznap kirúgta, amikor megérkezett, és most türelmetlenül várta, hogy annak utódja bejöjjön. Kinyílt az ajtó, és magas, higgadt nő lépett be, kezében tollal-jegyzetfüzettel.

– Igen, uram? – Mona Richardson tizennyolc éve dolgozott az Ügynökségnél, számos főnökkel volt már dolga, amíg ide eljutott, és nagyon gyorsan rájött, ezzel az újjal hogyan kell hatékonyan együttműködni.

Az igazgató még csak rá sem pillantott.

– Nézze meg ezt! – bökött előre az állával.

Mona odament mellé az ablakhoz.

– Ott kellene felállítani az ügynökség tábláját! – mondta Schlesinger, és bámult le tovább a forgalomra. – Miért nem csinálták még meg?

– Egyeztettem tegnap a Fairfax megyei közművekkel, uram. Biztosítottak róla, hogy kész van a felirat, ahogy kérte, és hogy ma fel fogják állítani. De felhívom őket újra.

Az igazgató hátrafordulva ránézett a sűrű szemöldöke alatt ülő sötét szemével, aztán megrázta a fejét. Muszáj táblával jelezni az embereknek, hol is van a nemzet hírszerző ügynökségének székhelye!

– Hozzon még kávét, legyen szíves!

Mona bólintott, és csendben távozott.

Schlesinger visszafordult az ablakhoz. Benyúlt a tweedzakója zsebébe, előhúzta a pipáját, és keményen ráharapott. A másik zsebéből öngyújtót vett elő, és rágyújtott, pöfékelt néhányat, lassan, az orrán keresztül fújva ki a füstöt. Nixonnak szokás szerint igaza volt. A kivénhedt, klikkesedett, régimódi kémek utolsó csoportjai, akiket megörökölt, túl önelégültek és önzőek. Ki kell őket gyomlálni, erre pedig épp ő a legmegfelelőbb ember.

Sarkon fordult, felkapott egy papírlapot az íróasztaláról, és pipázás közben átfutotta a listát.

837 embert rúgott ki, a legtöbbet az úgynevezett Tervek Igazgatóságától, azaz a CIA titkos szárnyától. A magasabb rangú vezetők közül vagy egy tucatnak személyesen mondott fel, és még az osztály nevét is megváltoztatta „Operatív Igazgatóság”-ra. Meg kell szabadulni a holtsúlytól. Hogy ezek az alakok biztosan ne cseszekedhessenek Nixonnal. Meg az egész országgal.

A RAND Corporation kutató-fejlesztő munkájában való részvételből meg a Fehér Ház költségvetési bizottságában töltött idejéből Schlesinger megtanulta, hogyan változtatja meg a világot a technológia. Az Egyesült Államok nem a régi módszerekkel fogja megnyerni a hidegháborút. Két évig vezette az Atomenergia Bizottságot, és ettől csak még nagyobbra értékelte ezt a technológiát. Kölcsönösen biztosított megsemmisítés? Megrázta a fejét. Őrület! Amerika jobbat érdemel ennél. Egy olyan CIA kell, amely élen jár a technológiai fejlesztésben, hogy oly módokon is szerezhessen értesüléseket, ahogyan egyetlen másik ország sem. Mielőtt túl késő lesz.

Visszament az ablakhoz, és felpillantott a tiszta kék égre. A vadászaink és a kémrepülőink sem elég jók. Csak ugyanazt csináljuk, amit mindig is csináltunk. Valakinek fel kell ráznia itt a dolgokat, de rendesen. Az élősködők meg csak hadd hulljanak.

Mona kettőt kopogott az ajtón, aztán várt, ahogy az igazgató meghagyta neki. Nem hallott semmit, így belépett a friss kávéval, és szó nélkül az íróasztalra tette a tálcát. Azért vetett egy pillantást a férfire: az még mindig az ablakon bámult kifelé. Magas volt, sűrű, őszülő hajjal, magas homlokkal, az állán gödröcskével. Jóképű pasas. Csak ne lenne ilyen arrogáns seggfej!

Schlesinger megint úgy szólt hozzá, hogy oda sem nézett.

– Hívja fel nekem Sam Phillipset!

Harminchét kilométerre északkeletre, a Fort Meade katonai támaszponton, a Nemzetbiztonsági Ügynökség igazán menthetetlenül csúf, négyszög alakú épületének kilencedik emeletén Sam Phillips tábornok egy repülőgépmodellt nézegetett, amelyet a könyvespolcon tartott az irodájában: egy P–38-as Villámot. Ilyen vadászgéppel repült a háborúban, Németország felett.

Még mindig ámulatba ejtette, milyen remek gép is ez. A két turbófeltöltős Allison V–12-es motor 1600 lóerőt tudott, és ellenkező irányban forogtak, hogy a torziós nyomaték csak minimális legyen. Mennyire imádta azt az érzést, amikor ütközésig előrenyomta a gázkarokat, és a két hatalmas hajtómű egyre gyorsabban repítette! Egyszer több mint 640 km/órát is elért vele, amikor elfogyott a lőszere, és egy Me–109-es elől menekült Anglia biztonsága felé.

Lehajolva alaposan megnézte a modellt pont elölről, persze nem most először. Kicsit megcsóválta a fejét, ismét elámult rajta, hogy ebből a nézetből szinte nem is látszott – ennyit lát belőle a szél. Nem is csoda, hogy olyan gyors volt. Gyönyörű, célszerű tervezés. A Lockheed titkos részlegén, a „Bűzösborz Műveknél” pont úgy gondolkodtak, mint ő. Az eredmény számít.

Vetett egy gyors pillantást a bekeretezett képre is, amelyen az Apollo–11 által a Holdon kitűzött amerikai zászló látszott, és amelyet a legénység minden tagja aláírt neki. Neil Armstrong saját kezével kanyarintotta rá: „Sam Phillips tábornoknak köszönettel: Ön nélkül ez a zászló nem lehetne ott!” Aztán vissza a munkához.

– Telefon, tábornok úr! – szólt be a titkárnője a szomszédos helyiségből. – A CIA igazgatója, James Schlesinger, az egyes biztonsági vonalon. – Rövid szünet, aztán: – Bekapcsolhatom?

Már csak ez hiányzott, sóhajtott fel Phillips.

– Igen, kapcsolja be, legyen szíves, Jan! – Meg is csörrent az asztalán a bézsszínű telefon, és egy türelmetlen villogó fény is jelezte, melyik vonal az. Phillips felvette a kagylót, és megnyomta a gombot.

– Phillips igazgató.

– Sam, át kell beszélnünk egy-két dolgot.

– Jó reggelt, Jim. Miben segíthetek?

– Hogy miben segíthetsz? Nem nekem kell a segítség. Hanem neked, ezzel a lebőgéssel, ami az oroszoknál készül.

Sam Phillips gyorsan átgondolta a dolgokat. Milyen lebőgés? Mi ilyen fontos a CIA új igazgatójának?

– Hogy hamarosan Proton-fellövés lesz? – tippelt.

Schlesinger hangosan fújt egyet az orrán keresztül.

– Tudod te! Na és a jeles hírszerző fiúk mit mondanak róla?

Phillips a fejét csóválta. Az ő ügynökségük a Védelmi Minisztériumnak és nem a CIA-nek szállította a jelhírszerzői értesüléseket. Hallotta már, hogy Schlesinger szeretné az ország minden hírszerző szervezetét a CIA irányítása (az ő irányítása!) alá összevonni, beleértve a katonai hírszerzést is. Ezt a harcot előbb-utóbb meg kell majd vívni. De most egyelőre óvatosan együtt fog működni: az elnök nem véletlenül tette oda Schlesingert.

– Semmi fontosat a Fehér Házban tartott legutóbbi Egyesített Vezérkari eligazítás óta. – Ez nagyjából igaz is.

A telefonon keresztül is érezte, hogy Schlesingernek felmegy a vérnyomása.

– Nem az a dolgod, Sam, hogy megítéld, mi a fontos, hanem hogy összeszedj mindent! Halljam, mi a legutóbbi?

Phillips úgy döntött, elárasztja olyan nagyon nem bizalmas információkkal. Remélte, ez elég lesz neki.

– Azt tudod, hogy a szovjetek nemrég letették a holdjárójukat a Holdon; hogy hol, azt nem árulták el előre a tudományos közösségnek. Nos, most pedig épp az új űrállomásuk összeszerelését és tesztelését végzik, amelynek a nyilvánosság előtt Szaljut–2 a neve. Mint tudod, a Szaljut–1-et le kellett hozniuk, amikor tizennyolc hónappal ezelőtt kifutott az üzemanyagból. És miután a Szojuz legénysége, akik felmentek, mind meghaltak egy üzemzavar miatt a visszatérésnél, az utánpótlást végző rakétáikat a földön tartják. Úgy értesültünk, a Szaljut–2 valójában egy katonai kémműhold, a neve Almaz. A forrásaink szokatlan alkatrészszállítmányokról számoltak be, és szigorított biztonsági intézkedésekről. Leginkább arra tudunk gondolni, hogy valami olyasmit építenek, amit mi akartunk csinálni a MOL-lal, tulajdonképp egy nagy-nagy, személyzettel ellátott fényképezőgépet. Amit bárhová irányíthatnak a világon, és valami egészen hallatlan felbontásban készít képeket.

Schlesinger már levegőt vett, hogy válaszoljon, ezért Phillips gyorsan folytatta:

– Addig nem fogjuk tudni biztosan megmondani, mikor lesz a fellövés, amíg meg nem látjuk, hogy az Almazt átszállítják bizonyos épületek közt a bajkonuri kilövőállásnál. Vannak embereink és ügynökeink is ráállítva, akik kifejezetten arról igyekeznek információt szerezni, mikor szerelik fel magára a Proton hordozórakétára. Úgy tippelünk, hogy április első felében lehet a fellövés. Szóval az Apollo–18 április közepére tervezett felbocsátása pont jónak tűnik.

Ahogy remélte is, ennyi információ elég volt, hogy Schlesinger lehiggadjon.

– Jól van, Sam, az elnök meg én is azonnal tudni akarjuk, ha vizuális megerősítés érkezik!

Nyilván az volt a cél, hogy Phillips tábornok jegyezze meg, milyen közeli a viszonya az elnökkel.

– Ha a szovjetek pályára állítják ezt az Almazt áprilisban, hogy tartjátok titokban, mi folyik az 51-es Körzetben? – kérdezte Schlesinger. – Látnak majd mindent, ami ott áll a rámpán, sőt, ami fontosabb, a HAVE BLUE tesztelést is!

Akkor ideje osztozni a felelősségen, gondolta Phillips.

– Egyetértek, Jim. Máshogy kell majd ott folytatnunk. Álcázóponyvák kellenek, félrevezető makettek, és nem lehet repülni, ha az Almaz épp átmegy felettük. Nagyjából naponta néhányszor öt percre fog belezavarni a működésbe.

De Schlesinger nem vette a célzást. Az ő fejében nem volt olyan, hogy „mi”, és hogy „nekünk” mi kell.

– Van még egy lehetőséged, Sam.

Phillips hallotta a pipaszár koppanását Schlesinger fogai közt.

– Megakadályozhatod, hogy az űrből nézegethessék az Egyesült Államokat vagy bármely érdekeltségünket.

Miután letették, Phillips felállt, és egy egész percig tűnődött. Aztán megint felvette a telefont, és felhívta Kaz Zemeckist.

6

Irányítóközpont, Houston

Gene Kranznek katonásan rövidre volt vágva a haja. Mogorva volt és nagyon is kompetens. Most körbepillantott a tárgyalóteremben összegyűlteken: főleg fiatal férfiak ültek ott és még egy-két nő. Ő volt az Apollo–18-hoz beosztott repülésigazgató. Mivel a fellövésig alig három hónap volt hátra, összefoglalta a napi munkát: elmondta, mennyire örül, hogy senki nem cseszett el nagyon semmit a hatórás szimulációs gyakorlaton, sem a kizárólag kezdőkből álló legénység, sem pedig a földi irányítóközpont csapata. Gene az első Gemini-küldetések óta dolgozott repülésigazgatóként, és hat Apollós holdra szállás után ezt már szinte rutinként kezelte, hiába tudta nagyon jól, hogy szinte bármiből lehet baj.

– Van kérdés? – nézett körül.

Kaz feltette a kezét.

– Ez a repülésirányításnak szól: válthatnánk egy szót veletek meg a legénységgel az eligazítás végén?

Gene egyenként végignézett az irányítópultoknál dolgozó mérnökein. Egyikük arcán sem tűnt fel értetlenkedés.

– Persze, szerintem végeztünk is. Köszönöm. Mindenki más most elmehet! – Mint amikor vége az iskolai órának, úgy ürült ki a helyiség, csak Tom, Luke és Michael, az elsődleges legénység maradtak, és Chad, a tartalékparancsnok. Gene Kranzcal együtt várakozón néztek Kazra, ő pedig előrement a táblához, és fogott egy krétát.

– Azt mind tudjátok, ugye, hogy az oroszok nemrég raktak le a Holdra egy holdjárót? – kezdte. – Nos, hamarosan felbocsátanak egy Almaz nevű űrállomást, amelyet kizárólag kémkedésre terveztek, mint amilyen a MOL is lett volna. – A táblához fordulva nagybetűkkel felírta az „ALMAZ” nevet.

– Legjobb értesüléseink szerint az Almaz kamerája olyan nagy felbontású lesz, hogy könnyedén láthat majd kisebb autó méretű tárgyakat is. – Néhány pillanatig elhallgatott, hagyta, hogy mindenki tudatosítsa magában ennek a nemzetbiztonsági következményeit. Ezek itt mind katonák, még Gene is, aki Koreában repült vadászpilótaként. Tudtak az eldugott, titkos tesztprogramokról az olyan világtól elvágott reptereken, mint a kaliforniai Edwards vagy az 51-es Körzet Nevadában.

– A forrásaink azt mondják, úgy tűnik, az Almaz április első felében készen áll majd a legénység nélküli fellövésre. Amint megbizonyosodnak róla, hogy kifogástalanul működik, egy Szojuzzal kozmonautákat küldenek fel legénységnek, és majd azután kezdenek fényképezni vele. – Kaz elhallgatott, hogy ennek a következményeit is tudatosítsák a hallgatói, mielőtt összekötné az egészet az ő küldetésükkel.

– Az elnök jóváhagyásával az Egyesített Vezérkar fel akarja használni az Apollo–18-at arra, hogy közelebbről is szemügyre vehessük az Almazt fent a Föld körüli pályán, még mielőtt a szovjet legénység beköltözne. A Légierő erről csak pénteken tájékoztatta a NASA-t, engem azért küldtek ide, hogy a lehető leggyorsabban tájékoztatni tudjalak titeket.

– Várj… – szólt közbe Tom. – De azért még megyünk a Holdra? – Egészen feldúlt volt a hangja.

– Igen – bólintott Kaz, a táblához fordult, és rajzolt egy nagy kört. – Ez a Föld – mutatott rá. Aztán rajzolt valami félrecsúszott hulahoppkarikának tűnő alakot köré. Arra a pontra mutatott, ahol a legmagasabbra ívelt a karika.

– A szovjetek innen lövik fel az Almazt, Bajkonurból, az északi szélesség 52. fokáról. – Az ujjával követte az ívet, amely aztán eltűnt a bolygó mögött, majd délen újra megjelent. – Az Apollo–18-nak hasonló pályát kell megcéloznia, úgyhogy a kilövés után északnak kell fordulnotok a floridai partvonal mentén.

– Nem megy – szólt közbe Gene azonnal. – Ha a Saturn V-öt nem egyenesen keletnek irányítva küldjük fel Canaveralből, Kaz, nem tudjuk a Föld forgásából eredő pluszlökést kihasználni. A 18-as túl nehéz. Így is épp csak beleférünk.

– Egyetértek – bólintott Kaz, és gyorsan felrajzolt egy Saturn V-ös rakétát, rajta a fellövésre kész Apolló parancsnoki modullal és holdkomppal. – Tehát, hogy könnyítsünk a dolgon, ki kell dobnunk mindent, ami nem feltétlenül szükséges a küldetéshez.

Nagy X-et rajzolt a holdkompra.

– Ez azt jelenti, hogy ezen a küldetésen nem lesznek kísérletek, és a Bulldog is csak minimális időt tölthet a Hold felszínén. – Újabb X-et rajzolt a holdkomp külső részére. – És nem viszünk holdjárót sem. – Kaz végigpillantott a résztvevőkön, aztán még két X-et rajzolt a parancsnoki modulra és a rakétára is. – A Pursuitban is abszolút minimális felszerelés, és teljesen alap Saturn V. Kreatívnak kell lennünk, és Washington tőletek várja ehhez az ötleteket. A legújabb számítások szerint épp csak meglehetünk vele.

– Akkor, ha jól értem – kezdte Michael –, a keleti partról lesz fellövés, de nem indulunk rögtön a Holdra, hanem maradunk Föld körüli pályán, csak amíg meg nem találjuk ezt az… – itt felpillantott a táblára – Almazt. – Most visszanézett Kazra. – Maradunk egy kicsit, fényképezünk, ilyesmi, aztán jöhet az átállás a Hold körüli pályához? – Azaz a rakétahajtómű beindítása, hogy elérjék a szökési sebességet a Föld körüli pálya elhagyásához, és elindulhassanak a Holdra.

– Így van – bólintott Kaz.

Luke Hemming hangjában hitetlenkedés csengett:

– Ha nem kell kísérleteket csinálni, és holdjárót sem viszünk, mégis mit csinálunk majd mi Tommal lent a Holdon?

– Épp most mondom – folytatta Kaz. – A plusz idővel meg a plusz üzemanyaggal, ami az Almaz megfigyeléséhez kell, a Holdon töltött időtöket lecsökkentették, és csakis a legfontosabb katonai feladatokra korlátozták. Ezek pedig épp most változtak meg.

– Jézusom! – mormogta Tom, mert megjelent előtte, mekkora plusz nyomás nehezedik majd a legénységére a következő három hónapban, amelyet csak súlyosbítani fog, hogy nyilván mindent titokban is kell tartani.

– A szovjetek egy Le Monnier nevű kráterben tették le a holdjárójukat, a Mare Serenitatis peremén. – Kaz egy másik kört rajzolt, ez lesz a Hold; aztán két kisebb kört a jobb felső részén. Az egyik mellé odaírta, hogy „Serenitatis”, a másik mellé, hogy „Le Monnier”. – Olyan százötven kilométerre északra van attól, ahol az Apollo–17 leért, és a szovjetek előre mást mondtak, hogy hol fognak leszállni. A Védelmi Minisztérium azt kéri, derítsétek ki, mit csinálnak ott az oroszok.

Kaz most egyenesen Tomra és Luke-ra nézett.

– Szóval, uraim, a Mare Serenitatisba mentek. A Derültség Tengerébe!

Luke vágott egy fintort.

– Marhák! – mormogta maga elé.

– Jól van, szóval a lényeg, hogy két új célkitűzés van – foglalta össze Gene. – Egy: megtalálni és megközelíteni ezt az Almazt, ott maradni addig, amíg a Védelmisek céljait megvalósítjuk. – Itt egy kicsit elgondolkodott. – Van elképzelésed, mi számít nekik sikernek? Hogy mennyit kell majd manőverezgetni, és mennyi időnk lesz?

– Olyan egy óra, talán kettő – felelte Kaz. – Elmegy majd némi üzemanyag, hogy a Pursuitot jól be tudjátok állítani a részletes fotózáshoz. A siker azt jelenti, hogy közelről, alaposan megnézzük. Semmi olyasmi, amit az oroszok agressziónak vehetnének.

– Utána pedig leszállunk a… – most Gene pillantott fel a táblára – Le Monnier kráterben, ahol aztán mennyi holdséta is lesz? – Holdséta, vagy más néven „űrhajón kívüli tevékenység”.

– Elsőre úgy tippelünk, mindössze egy holdsétára lesz elég oxigén- és üzemanyag-tartalék – válaszolt Kaz.

Gene néhány másodpercig a semmibe meredt, amíg számolt. Az Apollo–13-at sem találgatásokkal mentették meg.

– Azt még meglátjuk. Egyelőre egy űrhajón kívülit tervezünk. És pontosan mit akarnak a Védelmisek, mit csináljon Tom és Luke a Holdon?

Kaz az ujjain kezdte számolni a célokat:

– Egy: a terület alapos felmérése. Kettő: a szovjet holdjáró megvizsgálása közelről, hogy lássuk a legújabb szenzorait, felmérhessük, mi a célja ott. Három: kő- és porminták begyűjtése, hogy kiderítsük, mi érdekli ott annyira az oroszokat.

– Michael fentről tud majd jó képeket csinálni a területről – felelte Gene. – Lejjebb tesszük a pályát, amilyen közel csak lehet a felszínhez.

– És kell majd még egy teleobjektív is a Hasselbladhoz – tette hozzá Michael. Gene bólintott.

Kaz körbenézett a kis csapaton: mindenki a gondolataiba mélyedt, korrigált, áttervezett, áttekintette a lehetőségeket. Mint öt szupergyors problémamegoldó komputer!

Végül Tom törte meg a csendet.

– Kaz, egy alapvetőbb műveleti kérdés. Ki találta ezt ki, és akkor most ki a főnök?

Kaz elgondolkodott kicsit. Az űrrepülésnél, akárcsak a tesztrepülésnél, különösen fontos, hogy a legénység úgy érezze, irányíthatja a dolgokat. Al Shepard, az első amerikai űrhajós, jól megalapozta ezt, amikor a Mercury rakéta tetején ülve több órányi késlekedés után annyit mondott:

– Oldjátok már meg a kis problémátokat, aztán gyújtsuk be ezt a petárdát!

Egy tesztpilótának vagy egy űrhajósnak nem mondhatja az ember, hogy a véleménye nem olyan fontos, mint azoké, akik a döntéseket hozzák. És egy repülésigazgatónak sem, különösen egy olyan tapasztaltnak, mint Gene Kranz.

– Azt szeretnénk, ha az Apollo–18 amennyire csak lehet, olyan lenne, mint egy normális küldetés. A kiképzést, fejlesztést, kilövést, repülésirányítást, visszatérést mind ugyanúgy a NASA fogja lebonyolítani, ahogy szokta. Vezetői szinten lesz különbség. A szokásos houstoni Repülési Műveletek Osztályán felül a Légierő, a Nemzetbiztonsági Ügynökség és a Fehér Ház képviselői fognak még benne dolgozni. Ők a héten később érkeznek majd, és az egész repülés alatt itt is maradnak.

Chad eddig csendben ült, de most hangosan felnevetett. Kaz is jól tudta, hogy mindannyian töltöttek már annyi időt a seregben, hogy beléjük ivódott a politikai beavatkozással szembeni bizalmatlanság, különösen, ha a Nemzetbiztonsági Ügynökség spionjairól van szó.

Luke is megrázta a fejét.

– Ezt a rákúrást! – foglalta össze a Haditengerészet nyelvén.

Tom körbepillantott a legénységén.

– Hát, ez igazából elég érdekes lesz, emberek. Azok a küldetési elemek, amelyekre eddig gyakoroltunk, megmaradnak, de a plusz dolgoknak is tökéletesen van értelme, ha már katonai űrhajósok vagyunk. Lehetőségünk nyílik olyasmiket is csinálni, amiket még egyetlen másik Apollo-legénység sem csinált… megközelíteni egy együtt nem működő, idegen célpontot földközeli pályán, a Holdon meg gyakorlatilag katonai felderítést végezni!

– De ehhez nagyon ügyesen kell majd repülni – szólt bele Chad. – Az eddigi küldetések üzemanyagtartalék-határértékeit ehhez alaposan le kell csökkenteni. – Jelentőségteljes pillantást vetett Michaelre, a Pursuit pilótájára, aki higgadtan bólintott.

– Szóval akkor, Kaz, neked pontosan mi itt a szereped? – tette fel a kérdést Gene.

– Engem kapcsolattartónak küldtek ide: hogy lefordítsam nektek, mit kér tőletek Washington, nekik meg továbbítsam, ti mit tudtok ebből megcsinálni. A célom, hogy felszabadítsam az időtöket a kiképzésre, és én intézzem a vezetéssel való kommunikációt.

Ezúttal Luke nevetett fel hangosan.

– A félrevezetéssel inkább!

– Akkor ehhez a melóhoz neked mindenben benne kell lenned, Kaz – szólalt meg ismét Gene. – Nyakig benne leszünk a részletekben, a megoldáskeresésben, összerakunk valami olyasmit, ami működhet. Mostantól ott kell lenned velem az irányítóközpontban, és végignézned az összes szimulációs gyakorlatot.

– Persze – bólintott Kaz. – Én is erre gondoltam, ezt is mondtam a washingtoniaknak.

– Kaz, amikor azt mondod, „Washington”, akkor az pontosan mit jelent? – érdeklődött Tom. – Eltelt már… mennyi is? Öt év a baleseted óta a Paxon. Akkor most pontosan kinek dolgozol?

– Ez bonyolult. Jogilag még mindig a Flottához tartozom. Ők fizették a posztgradomat az MIT-n, miután felépültem. De amíg ott voltam, a Légierő megkeresett, hogy adjak egyenesen nekik tanácsokat a MOL-lal meg jelhírszerzői kérdésekkel kapcsolatban. Végül többször is beszéltem a Nemzetbiztonságiakkal, és hívtak eligazítást tartani a Fehér Háznak és a CIA-nek is a szovjet űreszközökről. Egyenesen a haditengerészeti műveletekért felelős vezérkari főnök helyettesének jelentek, és igyekszem rajta tartani a szemem a számára lényeges dolgokon, de elég sokszor küldenek ki más szervezetekhez is.

Kaz most jelezte, hogy mindenkitől figyelmet kér, aztán folytatta:

– Még egy dolog. Holnap kezdődnek a hivatalos eligazítások a NASA embereivel. Amit most elmondtam, az kizárólag nektek szólt. Még a feleségeiteknek se beszéljetek róla, legyetek szívesek! – Mindenki bólintott. Gene, Tom és Michael voltak közülük házasok.

Kaz visszafordult a táblához, és gondosan letörölt róla mindent. Eddig rendben mentek a dolgok, de jól tudta, milyen bonyolult lesz ez még később. Úgy számolta, Washington közel sem árult el nekik mindent.

Ahogy kifordult a parkolóból, Kaznak eszébe jutott, hogy a Polly Ranchen semmi sincs a hűtőjében, és nekiállt valami éttermet keresni a közelben. Ki is szúrt egy alacsony, vörös épületet, amely annyira lepusztult volt, mintha csak az Óz, a nagy varázslóból csöppent volna ide. A parkolója egyszerű füves terület, bár a kora esti vendégek szép sorban parkoltak le, követve az első autó példáját. Az egyik kocsi pedig egy aranyszínű, fekete szegélyű Corvette Stingray volt. Kaz látott már ilyet a LIFE magazinban: a Mercury-program kezdete óta egy Chevy-szalon egydolláros áron adta a Corvette-eket az űrhajósoknak. Ingyenreklámnak szánta. Akkor biztos egy Apollós van most itt. Azzal be is fordult a parkolóba.

Kiszállt a kocsiból, és már látta a kézzel festett táblát is: A Kardán, ez állt rajta, alatta pedig: a legjobb texasi BBQ 1965 óta.

Tökéletes.

A bejáratot derékmagasságban lengőajtó állta el, mindkét szárnya tehenészlányt formázott. Az egészet vörös műbőrrel borították be, a szemeket nagy rajzszögek jelképezték. Kaz félretolta a lányokat az útból, és belépett a homályosan megvilágított, szándékosan egyszerű helyiségbe. Óvatos léptekkel indult el az egyenetlen padlón, és leült a hosszú pult előtt egy szintén vörös műbőrrel borított bárszékre. A zenegépből a Three Dog Night „Eli’s Coming” című száma szólt hangosan, épp most jött a nagy-nagy kórusrész. Kaz elkapta a lófarkas pultosnő tekintetét, a Budweiser emblémára mutatott, és feltartotta egy ujját. A nő bólintott, benyúlt egy piros hűtőtáskába, és útközben le is pattintotta a kupakot a sörről. Rövid mosollyal a kezébe nyomta a viseltes, laminált étlapot is.

A pult mögött egy egyenesen a szabadba vezető ajtó nyílt, Kaz pedig látta, hogy a konyha voltaképp csak egy faszenes grillsütő a hátsó verandán. Az étlapra pillantott, és úgy döntött, a TX BBQ Kardánburgert fogja kérni, az összes extrával. Azt kell enni, amit a legjobban csinálnak. Sikerült is elkapnia a pincérnő tekintetét, és az étlapot feltartva rámutatott a sajtburgerre. A zenegép ekkor váltott át az „A Horse with No Name”-re. A rendelés tehát megvolt; Kaz jó nagyot kortyolt a hideg sörből, és örült a csendesebb zenei aláfestésnek.

A faépület falait a közelmúlt helyi eseményeire utaló képek és tárgyak borították: nagy összevisszaságban voltak itt képek űrbeli küldetésekről, legénységi fotók, ingatlanhirdetések és a Légierő toborzó hirdetései a közeli Ellington Field-i bázisról. A mennyezetről egy próbababa lógott a Reno-i Repülőverseny poros repülősruhájában, sisakkal a fején. Az egyetlen biliárdasztalnál egy csapatnyi NASA-mérnök játszott így munka után, fölöttük egy Coors sört reklámozó lámpa függött alacsonyan. A helyiség nagy részét kicsi, négyzet alakú asztalok foglalták el, mindegyik mellett négy székkel, és majdnem mindegyiken ült is valaki. A vörös műbőr tehenészlányok folyton ide-oda lengedeztek. A keményen dolgozó űrhajósok törzshelye, gondolta Kaz.

– Egy kávét, légy szíves, Janie!

Kaz a hang felé fordult, és egy alacsony, fekete hajú férfit látott fekete keretes szemüvegben. A férfi a bal oldalán támasztotta a pultot, azért nem vette észre eddig.

Megjegyezte azt is, hogy a lófarkas pultosnő neve Janie. Jó tudni az ilyet.

– Ez a hely szabad? – kérdezte tőle a férfi.

– Tessék csak.

A másik bólintott, és felült a bárszékre.

Janie egy csontszínű, zománcos csészében elé tette a gőzölgő kávét.

– Ugye feketén, doki?

– Bizony. – Élvezettel kortyolt egyet, aztán Kazzal együtt körbenézett a helyiségben.

– Jó kis hely – jegyezte meg Kaz.

A férfi most őt is jól megnézte.

– Maga nem Kazimieras Zemeckis?

Kaz riadtan bólintott.

– Ismerjük egymást?

A férfi arcán bocsánatkérő mosoly tűnt fel.

– Elnézést, a nevem J. W. KcKinley, repülőorvos vagyok itt a NASA-nál. Az orvosi központ átküldte nekünk a Légierőnél meglévő anyagát még a hétvégén, és mikor most megláttam az üvegszemét, hirtelen eszembe jutott.

– Kazimierasnak csak a litván vénlány nagynénéim hívnak, meg az adóhatóság – felelte Kaz. – Mindenki más csak Kaznak.

– Örvendek a szerencsének, Kaz. Engem meg JW-nek szólítanak, vagy JV-nek, még rövidebben.

Ennek örömére össze is tegeződtek, és ittak a megismerkedésre. Kaz felfigyelt rá, micsoda izmok feszülnek az orvos inge alatt.

– Súlyzózol?

– Csak annyit, hogy ne hízzak meg túlságosan. A családomban minden férfinak olyan testalkata van, mint egy tűzcsapnak. – Elhallgatott, mert épp Rod Stewart és a „Maggie May” szólalt meg a zenegépből, aztán még hozzátette: – Az az ütközés a madárral, amire ráment a szemed, hát az nem volt semmi!

– Igen, a sirály elég rosszul jött ki belőle.

De a szokásos hárítás nem működött a dokinál. JW barátságos kérdéseire válaszolgatva Kaz azt vette észre, úgy beszél a balesetéről, ahogy még sosem, még olyan személyes dolgokat is elmesélt, mint hogy mit érzett a műtétek után, és hogy milyen kellemetlen élményei voltak az üvegszemével.

– Nagyon udvarias vagy te, doki – mondta végül. – Most te jössz, mesélj magadról!

JW elmosolyodott.

– Nem túl érdekes. Sima középnyugati pali vagyok, a Légierő fizette nekem az orvosi egyetemet, aztán sürgősségin dolgoztam egy ideig, és most már négy éve vagyok repülőorvos itt a NASA-nál.

– Melyik orvosi egyetemet?

– A Stanfordot.

Hát ez elég jó.

– És a sürgősségi?

– Tizennyolc hónapig voltam a clevelandi klinikán, helikopteres mentés szerte az államban.

Kaz halkan füttyentett.

– Akkor gondolom, láttál ezt-azt.

– Ja, hát persze. Autóbalesetek, égési sérülések, lőtt sebek. Meg vízi hullák is az Erie-tóból.

– És miért jöttél Houstonba?

– Szeretem az űrt – mosolyodott el megint JW. – Csodás egy négy év volt ez itt az Apollóval.

Kaz hirtelen hangos kacagást hallott, és a hang felé fordult. Alacsony, napbarnított, kopaszodó férfit látott az első fogai közt jókora réssel: az egyik fal melletti asztalánál gyűltek köré a vendégek.

JW is követte a tekintetét.

– Az ott Pete Conrad, az Apollo–12 parancsnoka. Járt a Holdon is. Ő is a Légierőtől jött. Ismered?

– Asszem, az ő Corvette-jét láttam kint. Én még mindig repülősiskolában voltam, amikor ő eljött a NASA-hoz. Sosem találkoztunk, de kicsit mindig úgy éreztem, az ő nyomában járok, csak tíz évvel utána. Mármint a sirályig éreztem ezt.

– Tavaly katapultált egy T–38-asból – mondta JW. – Éjjel volt, itt hirtelen elromlott az idő, leállt a generátor, és kifogyott az üzemanyaga, ahogy Bergstromba próbált még eljutni. Nem egész száz méterre ejtőernyőzött le a műveleti központ épületétől a bázison, egyetlen karcolás nélkül.

– Nem elég jónak lenni, kell a szerencse is. De hát Pete-nél megvan mindkettő.

JW diszkréten Kaz üvegszemére pillantott.

– Na és hogy kerülsz ide a csodás tengerparti Houstonba?

– A balesetem után a Légierőnél úgy gondolták, megtartanak szállítógép-pilótának, de én azt mondtam, csesszék meg, én visszamegyek tanulni. – Vállat vont. – Elküldtek az MIT-re, aztán dolgoztam egy ideig Washingtonban, most meg a 18-as legénységével jöttem kapcsolattartónak.

– És mit tanultál az MIT-n?

– Már szereztem egy mesterdiplomát repüléssel és űrhajózással kapcsolatos rendszerekből a Flotta posztgrad iskolájában, Monterey-ben. Nagyon szerettem a szenzorok meg az elektrooptika területét, úgyhogy Bostonban, a Lincoln Laborban is azzal foglalkoztam.

– Na várj… te az MIT-n doktoráltál?

Kaz megint megvonta a vállát.

– És hogy aztán Washington. Ott mit csináltál?

– A részletek titkosak, de végül a Nemzetbiztonsági Ügynökségnél kötöttem ki. – Kaz felhörpintette a sörét. – Mint kiderült, a Nemzetbiztonságiak igazgatója P–38-asokkal repült a háborúban, és aztán a hatvanas években végig ő irányította a NASA holdra szálló programját. Na, az ő érdeklődését keltette fel a munkám.

JW csak bámult rá.

– Úristen! De hiszen te Sam Phillipsről beszélsz! Az a pasas egy legenda! És közvetlenül neki dolgozol?

Kaz vigyorogva bólintott.

– De ezt ne terjeszd! Itt én csak egy hétköznapi félszemű exűrhajós vagyok, aki az Apollo–18 holdra szállását igyekszik segíteni.

Meg is hozták a sajtburgerét, és Kaz ekkor jött rá, milyen éhes. De mielőtt beleharapott volna, megkérdezte a dokit:

– Te is eszel?

– Nem, haza kell mennem. Ferne vár a vacsorával. A két gyereket már biztosan megetette. – JW megitta a maradék kávéját, és lecsusszant a bárszékéről. – Örülök, hogy megismerkedtünk, dr. Zemeckis!

– Én is! – nevetett Kaz, és megint felvette a tányérról a burgerét.

7

Holdi Fogadó Laboratórium, Houston

Kaz nevetségesnek érezte magát. Ő hívta össze reggel 8-ra a megbeszélést a NASA szakértőivel arról, vajon mit kereshetnek a Holdon a szovjetek – és most nem találta az épületet!

Az órájára pillantott. Még van hat perced.

Már másodszor hajtott végig ezen a hosszú egyenes szakaszon az Emberes Űrrepülési Központban, és forgolódva igyekezett megtalálni a keresett épületet. Végre felfedezte a jókora 37-es számot egy kiszögellés árnyékában. Ekkor jött rá, hogy már elhagyta a parkolójába vezető kihajtót, így körbe kellett mennie az épület körül, mire rátalált. A Satellite-tal gyorsan beállt két öregecske VW bogár közé (a tudósok ennyire szeretik a Volkswageneket?), fogta a táskáját, és futva a bejárathoz indult.

Közvetlenül az előtérből rögtön látott is embereket bemenni egy konferenciaterembe, és gyorsan felpillantott a falon lógó kormányzati órára, a fekete mutatókra a kerek fehér számlapon. A NASA-nál mindig adtak a pontosságra. Két perc volt már csak hátra 8-ig, amikor a helyiségbe tartók nyomában belépett, és azonnal előremenve letette a táskáját a hosszú furnérlemez asztalra, amely körül a tudósok már megtalálták a helyüket. A zsebéből előhúzta a jegyzetfüzetét, és gyorsan átfutotta, mi mindent szeretne most kideríteni; aztán felemelt kézzel figyelmet kért. A helyiség el is csendesedett.

– Jó reggelt mindenkinek! A nevem Kaz Zemeckis. – A katonai rendfokozatát nem tette hozzá, mert tudta, hogy ezt a tudósok időnként zokon szokták venni. – A MOL-program űrhajósai közt lettem volna, most pedig az Apollo–18 legénységével tartom a kapcsolatot a kormány megbízásából. Nagyon köszönöm, hogy eljöttek.

Körbenézett a helyiségben, igyekezett mindenkivel szemkontaktust létesíteni. A normálisnál több arcszőrzet. És több nő. Meglátta Chad Millert, és odabólintott neki: a tartalékparancsnok feladatai közé tartozott az is, hogy elmenjen azokra az eligazításokra, amelyekre Tom Hoffman nem tudott időt szakítani.

– Sok részlet még tisztázatlan, és ezek között sok titkos is lesz, de szerettem volna máris megkezdeni önökkel az Apollo–18 tudományos feladatainak újragondolását. Ki kell okosítanom magam a holdkőzetekből, és úgy hallottam, ezzel ide kell jönni.

Az asztal körül udvarian nevetgélés-bólogatás kezdődött. A Holdi Fogadó Labort pontosan azért építették, hogy a visszatérő űrhajósokat itt lehessen karanténban tartani, nehogy valami bolygóközi járványt hurcoljanak be a Holdról. Amikor az első három Apollo legénységének kutya baja sem lett (kiderült, hogy ahogy gyanították is, a Holdon nincsen élet, még egysejtű baktériumok sem), a karanténintézkedésekkel felhagytak. De a 37-es épület egy másik célja volt az is, hogy itt tárolják majd a holdkőzeteket és a holdport (nehogy „holdport” mondj, regolitnak hívják!, figyelmeztette magát Kaz). Valahol itt, az épületben, nagy polcokon állnak a Hold darabkái, összesen 382 kilónyi, úgy vigyáznak rájuk, mint a koronaékszerekre. Ha jól meggondoljuk, súlyarányosan a holdkőzetek többe kerültek.

Kaz gyorsan összefoglalta a tudósoknak az Apollo–18 módosított küldetését, aztán leírta az új leszállási pontot, bár azt nem tette hozzá, miért változtattak rajta. Nem látott meglepődést az arcukon, és innen tudta, hogy a dolog máris kiszivárgott. Az Emberes Űrrepülési Központ kis közösség, és azon belül a Holdat tanulmányozó tudósoké még kisebb, még szorosabban összetartó szubkultúra. Mindannyian tisztában voltak vele, hogy a politikai célok változása benne van a pakliban.

– Nos tehát – folytatta Kaz –, van valami olyan, amit a közelmúltban tudtunk meg, akár a Hold körüli pályáról készült fényképekről, akár a kőzetekből itt, ebben az épületben, amelyeket akár az Apollók, akár a szovjetek ember nélküli holdszondái hoztak vissza, amiből arra jutottak, hogy meg kellene néznünk közelebbről a Holdnak ezt a részét itt, ahol még sosem jártunk?

A tudósok némán tanakodtak a válaszon. Az oroszoknak is sikerült kisebb mintákat visszahozni a holdi regolitból az ember nélküli Luna-16-os és Luna-20-as küldetéseken. Összesen kevesebb mint fél kilót, de majd’ fél méter mélyre fúrtak le a felszín alá érte. Csakhogy hiába jelent meg néhány tudományos tanulmány, senki sem tudta biztosan, mit is találtak.

Egy torzonborz, hosszú fekete hajú, magas nő emelte fel először a kezét.

– Zemeckis űrhajós, ha szabadna…?

– Szólítson csak Kaznak, kérem!

A nő kicsit elmosolyodott.

– Én dr. Laura Woodsworth vagyok, az egyik kozmokémikus itt a laborban.

Kaz bólintott. A nő karcsú volt és barna, ujjatlan, nyomott virágmintás ruhát viselt, a nyakában aranyláncon egy apró kereszttel.

– Többet tudtunk meg a Holdról az utóbbi negyven hónapban, mint előtte negyvenezer év alatt. A küldetésekről visszahozott kőzeteken végzett radiometrikus kormeghatározásból kiderült, hogy a Hold több mint négymilliárd éves, ez egészen közel áll a Föld korához. Valamint, hogy a holdi regolit nem olyan, mint a földi por, amelyet az eső és a szél alakított ki. Inkább olyan, mint az apróra tört üvegszilánkok, a sok milliárd évnyi meteorbecsapódásokból származó törmelék.

– Szemét egy dolog, Kaz – szólalt meg Chad is. – Olyan, mint a smirglin lévő anyag, a gépek és az űrruhák nem bírják valami jól. A fiúknak rátapad a ruhájára a por, aztán amikor visszatérnek a holdkompba, köhögnek tőle, miután a sisakot leveszik.