Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

1. A csodamadár feje és zúzája

2. A táltos ökör és gazdája

3. Erős János

4. Buhú

5. A hercegfiú és a medvék, farkasok, rókák királya

6. A korhely katona

7. Szent Péter és a katona

8. A tréfás legények

9. A zöld király fia

10. A vasfejű farkas

11. A háromágú tölgyfa tündére

12. Mátyás király aranyszőrű báránya

13. Mátyás király és a székely ember leánya

14. A két aranyhajú gyermek

15. Az agárbőrös királyfi és felesége

16. A sárig kicsi kígyó

17. Az ezeregyedik

18. Ezeregy János

19. A csaló vándorló legények

20. A három tanács

21. Palkó és a boszorkány

22. A disznyópásztor leánya

23. Az ágy alá esett gyűrűs ujj

24. Oktáviánus császár

25. A kicsi kígyó, a macska és a féreg

26. A megvakított óriás

27. Hogyan nyerte el a szegény csobán a császár leányát

28. A szegény leányról, aki arany virágot lépik

29. Jézus Krisztus keresztlánya

30. A három mirha

31. A paraszt ember találósa

32. Erőn túl való

33. A mesemondó királyfi

34. Aki elszolgálta az ördög monyasának a csikóját

35. Rogozsin király

36. A tizenkettedik fiú

37. Tündér Ilona és az arany hajú ifjú

38. A holló, medve és hal sógora

39. A pórul járt szerelmesek

40. A kendőütött-, papucsütött-, ingütött- városi királykisasszony

41. Édesapám keresztelője

42. A magas fa gyümölcse

43. Az ördög mint szolga

44. A legszebb királyné leánya

45. Ambrus és a sárkány anyja

46. Acél, kova, fitil

47. A szabó és az óriások

48. A nagy rablóbánda

49. Szépmező szárnya

50. A szent leányok ajándéka

51. A cseresznyefáról

52. A királykisasszony megszabadítása

53. A tolvaj cigány

TÁJSZÓK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Horger Antal

HÉTFALUSI
CSÁNGÓ NÉPMESÉK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-600-3 EPUB
ISBN 978-963-559-601-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1908

a borító Arthur Rackham (1867 – 1939) grafikája
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

E mesegyűjtemény a Magyar Népköltési Gyűjtemény új sorozatának immár tizedik kötete, igazolva, hogy népi költésünk bányájának gazdag ere, melynek feltárásában nemzedékek munkája váltja egymást, még mindig nem merült ki.

Távolról sem állítom, hogy amit egy-egy új kötetünk nyújt, az mind merőben új. Sok darab csak változata az ismert réginek. Kivált a népmeséknél találkozunk lépten-nyomon ismerős indítékokkal, jól ismert helyzetekkel. Ezen nincs mit csodálkozni. Maga a világ mesekincse aránylag kevés motívum kombinációjából áll; de azért a meseszövés, új fordulatok teremtése, új színek, új vonások felrakása elég teret ád az eredetiségnek, s hiba volna a tárgy hasonlósága vagy rokonsága miatt mellőzni a különben értékes s eredeti vonásokkal is bíró változatokat.

Magáról e gyűjteményről fölösleges volna szólnom, a szakavatott gyűjtő a könyvhöz irt bevezetésében eléggé tájékoztatja az olvasót. Tájékoztatja VIII. nemcsak a mesékről, hanem a csángók történetéről s néprajzi sajátságairól is.

E kötet, mint gyűjteményünk megelőző kötete, szintén kizárólag népmesék közlésére szorítkozik. A bevezetésben ennek az eljárásnak az igazolását is megtalálja az olvasó. Ha a csángók népköltészete kötött formában csak szegényesen s minden eredetiség nélkül nyilatkozik meg, valóban helyesebb volt mellőzni a csekély értékű anyagot.

Vargha Gyula

BEVEZETÉS

A hétfalusi csángók mesekészletének költői és tudományos szempontból legértékesebb darabjait gyűjtöttem össze e kötetben. Az irántuk érdeklődő olvasó talán szívesen veszi, ha mintegy bevezetésképen némi tájékozást szerezhet magának arról a magyar néptöredékről, a melynek körében e mesék, ha nem is születtek, de mégis napjainkig fennmaradtak. Megkisértem tehát néhány lapon rövid, de eléggé tájékoztató képét adni múltjának és jelenének.

A hétfalusi csángók Brassó-megyében laknak és azért mondják őket hétfalusiaknak, mert hét faluban vannak megtelepedve. Mind a hét falu, név szerint Bácsfalu, Türkös, Csernátfalu, Hosszufalu, Tatrang, Zajzon és Pürkerecz, a Barczaság nevű síkság délkeleti szélén fekszik, a tömösi és bodzai szorosok közötti vonalon. Az első négy hosszú sorban egymás végébe épült, a másik három azonban kissé odébb fekszik. Ez utóbbiak nincsenek ugyan összeépítve, de mégis nagyon csekély távolságra vannak egymástól.

Hogy mikor keletkeztek e csángó községek, arra nézve nincsenek semmiféle adataink. Bizonyos csak annyi, hogy 1366-ban már léteztek, mert Nagy Lajos királynak egy ekkor kelt oklevelében már szó van róluk. Nem lehet azonban föltenni, hogy valamely messze múltban keletkeztek volna, mert a csángók sajátságos földbirtokviszonyai arra a következtetésre kényszerítenek, hogy falvaik csak a barcasági szászoknak 1211. évi beköltözése után keletkezhettek. Feltűnő ugyanis, hogy a hétfalusi csángóknak nincsen szántóföldjük (vagy csak olyan kevés, hogy szóba sem jöhet) és évszázadok óta kénytelenek a két szomszédos szász község, Prázsmár és Szászhermány, fölös termőföldjét bérelni. Ezt a sajátságos körülményt alig lehet másképen magyarázni, mint úgy, hogy a csángók olyan időben kerültek ide, a mikor a művelhető föld már le volt foglalva, s azért kénytelenek voltak a síkság szélén, szorosan a hegyek lábán meghúzódni. Mert azt csak nem lehet föltenni, hogy birtokba ne vették volna azt a dúsan termő gazdátlan síkságot, hanem megelégesznek a köves házhelyekkel és hegyi legelőkkel, ha előbb lettek volna itt, mint a szászok! Még kevésbé hihető természetesen az, hogy önként átengedték volna a jövevény idegeneknek azt a termőföldet, a melyet ők az első foglalás jogán bírnak vala, ha már a szászok bejövetele előtt is itt lettek volna!

De honnan kerülhettek e csángók (valamikor 1211 és 1366 között) mai lakóhelyükre?

Ez is olyan kérdés, a melyre a történetírás – hiteles adatok híján – eddig ugyan nem tudott válaszolni, de a melyet ma már eldöntött egy más tudomány, a nyelvészet. A székely nyelvjárások összehasonlító vizsgálata ugyanis kiderítette, hogy a hétfalusi csángó nyelvjárás minden lényeges vonásában megegyezik a Háromszék keleti síkságán, Kézdivásárhelytől délre elterülő székely községek nyelvjárásával. Ebből tehát az következik, hogy nincsen semmi komoly okunk arra, hogy e csángókban (amint némelyek gondolták) valamely különös, talán besenyő vagy kún népfajtát keressünk. Nyelvjárásuk tanúbizonysága szerint nem lehetnek ők egyebek, mint elszakadt része annak a székely törzsnek, a melynek legnagyobb csoportja Kézdivásárhelytől délre telepedett le. (Ugyane törzsnek más csoportja Csíkszereda környékére, sőt egy-egy töredéke a Nagyküküllő megyei Halmágyra és az udvarhelymegyei Zsomborra is elkerült.)

Az összes csángók (mert vannak tudvalevőleg Moldvában, Bukovinában és a gyimesi szorosban is csángóknak nevezett magyar néptöredékek) nyelvjárási és telepedési viszonyainak vizsgálata a csángó szó származását és eredeti jelentését is megfejtette. A kutatás egész menetét talán hosszas volna e helyen vázolni,[1] azért csak azon eredményének közlésére szorítkozom, hogy a csángó szónak eredeti, de ma már elfeledett jelentése: kóborló, vándorló, nomadizáló volt.

A hétfalusi csángók tehát olyan székelyek, akiknek ősei még akkor is nomadizáló életmódot folytattak, amikor a többi székelység legnagyobb része már meg volt telepedve és az állattenyésztésről áttért a földmívelésre.

A hét faluban való végleges letelepedésük úgy látszik kapcsolatban van a törcsvári királyi vár keletkezésével, mert a későbbi időknek számos oklevele bizonyítja, hogy Törcsvárának várjobbágyai voltak s községeiknek fekvése fölötte valószínűvé teszi, hogy telepítésük a tömösi, ósánci és bodzai szorosok őrzése céljából történt. Királyi várhoz való tartozásuk magyarázza meg azt is, hogy a Hétfalu politikailag sohasem tartozott a Székelyföldhöz, hanem az egykori (számos kisebb-nagyobb csoportból álló) Fehér-megyének volt egyik része.

Az 1498. esztendővel új, és kedvezőnek éppen nem mondható korszak nyílik meg a Hétfalu történetében. Brassó városa ugyanis ebben az évben 1000 forintot kölcsönöz II. Ulászlónak és ezért zálogba kapja Törcsvárát. A következő években több részletben 6300 forintra egészíti ki a kölcsön összegét, s ekkor Ulászló az egész törcsvári dominiumot adja neki zálogul, tehát a várhoz tartozó több más községgel együtt a hét csángó falut is. Minthogy utódai elmulasztják a zálog kiváltását, Brassó a kölcsön adott 6300 forint fejében háborítatlanul élvezi a várnak és hozzátartozandóságainak jövedelmét 1848-ig, sőt még azontúl is.

Kétségtelen, hogy a város ezen egész idő alatt joggal követelhette magának a Hétfalu lakosaitól mind azt a készpénzbeli, terménybeli vagy akár munkabeli szolgáltatást, a mellyel ezek Törcsvárának már akkor is tartoztak, mikor a vár még a királyok vagy erdélyi vajdák kezén volt. De Brassónak a XVI. sz. első évei óta meglevő számadásaiból kétségtelenül kitűnik, hogy a város jogtalan sarcolásokra is kihasználta a csángó községeken elég könnyen szerzett hatalmát, úgy hogy mai szegénységük és elmaradottságuk jó részben Brassó városától való szinte négy százados függésükben találja okát. Az említett számadásokból pl. kitűnik, hogy a város nemcsak a census ordinariusnak nevezett pénzbeli adót szedte tőlük, hanem mindenféle ürügy alatt minduntalan újabb és újabb rendkívüli adókat is vetett ki rájuk. A csángók ezenkívül természetesen dézsmát is fizettek a városnak, még pedig az összes gabonaneműek, továbbá a len, a gyümölcs, a bárányok és a méhek után. Igaz, hogy más jobbágyok is adtak földjük terméséből tizedet, a hétfalusi csángók azonban szántóföldjeik tulajdonosainak, a szászhermányi és prázsmári szászoknak, már úgy is fizették az úgynevezett taksát, a dézsmával tehát valójában kétszeresen voltak megterhelve. 1848-ban megszabadultak ugyan úrbéri tartozásaiktól, de a város sem járt rosszul, mert 346.772 frt 92 krt kapott az államtól úrbéri kárpótlás címén, s így már ezzel is busásan megtérült Törcsváráért és tartozandóságáért való minden egykori kiadása.

Valószínű, hogy a census ordinariust és a termények után való tizedet a Törcsvárához tartozó községek már akkor is fizették, a mikor még várnépek voltak, a vár pedig még nem volt Brassó birtokában. A malomjog és a korcsmajog azonban a XVI. században, sőt azontúl is még sokáig bebizonyíthatólag a községeké volt, de a város a XVIII. század folyamán véres erőszakkal mindkettőt a maga számára foglalta le s a Hétfalu (a legújabb időben) csak 371.000 forinton válthatta vissza e két erőszakosan elkobzott jogát. Ez az adósság persze még nincsen leróva; a csángók most is viselik még a törlesztés és kamatfizetés terhét.

Még érdekesebb ennél a hétfalusi erdők ügye. A Hétfalu fölött az oláh határig terjedő erdőséget a csángók eleinte teljesen szabadon használták. 1658 óta azonban (a községek állítása szerint, csak ajándékképen és csak a városi tanács kérésére) úgynevezett karácsonyfát adtak a városi tanácsház fűtésére, s íme, száz esztendő múlva Brassó erdei taksa címén már évi 150 frt fizetésére kényszerítette a községeket. A legújabb időben pedig a Hétfalu hosszas perlekedés után kénytelen volt összes erdőségének és havasi legelőinek egy harmadát átengedni Brassónak, csakhogy a többit békén bírhassa.

Már az eddigiekből is láthatta a szíves olvasó, hogy szegény csángó népünknek évszázadról évszázadra mind küzdelmesebbé vált az élete, mert az adók terhe mind súlyosabban nehezedett vállára, jövedelme pedig mindig igen csekély volt. De hogy más vidékekhez képest való elmaradottságát kellőképen megérthessük, hozzá kell gondolnunk azt is, hogy mit szenvedhetett e szegény nép a XVI. és XVII. század háborús világában itt, a hadak országútja mellett, a török, tatár, oláh és császári német seregek fegyveres és gyújtogató kezétől. És mindezek tetejében ennek a népnek, a mely a szenvedésből nagyon is kivette részét, a vallás vigasztalásában is csak félig-meddig volt része. Mert azóta, hogy – bizonyára Brassótól való függése következtében – a reformatio idején a szászokkal együtt áttért az ág. ev. vallásra, mindig csak szász papjai voltak; vagy ha volt is egyszer-másszor egyik-másik falunak magyar születésű papja, az csak olyan lehetett, a ki megbízható szász érzelmű volt és – szász leányt vett feleségül. Hogy e szász, vagy szász érzelmű papok nem sokat törődtek híveik anyagi és szellemi javával, az tiszta sor. Semmiesetre se törődtek vele annyit, mint a szász községek szász lelkészei, a kik évszázadok óta igazi vezérei voltak népüknek; még pedig anyagi és szellemi téren egyaránt. De a mi szegény csángó népünk századokon át nem sok reális jót köszönhetett papjainak. Akadt ugyan ezek között is mindenkor egy-egy derék, népe testi-lelki javával igazán törődő pásztor, de a mit ő egy élet munkájával épített, azt ismét lerontotta az utódok közömbössége. Igy volt ez a legújabb időig, szinte addig, a míg sikerült elszakadniok az erdélyi ág. ev. szász püspökségtől és csatlakozniok a tiszai ág. ev. egyházkerülethez (1887). Most már mindegyik községnek nemcsak magyar születésű, hanem magyar érzésű papja is van. Remélhető tehát, hogy ennek jótékony hatása nem is fog elmaradni.

Szellemi téren máris szemmel látható a haladás, mert a Hétfalu iskolaügye ma már olyan rendezett, a milyen hazánknak nem sok vidékéé. Szívesen említem fel ezt, mert ez az első örvendetes dolog, a melyet a Hétfalu története felmutat. De a midőn megemlítem, nem hallgathatom el azt sem, hogy ez majdnem kizárólag a hosszufalusi származású Molnár Viktor vallás- és közoktatásügyi államtitkár úr érdeme. Nyugodt lélekkel mondhatom ki – s a nélkül, hogy a hízelgés vádjától kellene tartanom – hogy évszázadok óta ő volt a csángó nép első jóltevője.

*

Minden nép jelene múltjában gyökerezik. Mai anyagi és szellemi állapota csak olyan lehet, a milyenné a múlt századok folyamának kedvező vagy kedvezőtlen viszonyai között kialakult. Minthogy a hétfalusi csángók sorsa az utóbbi 3–4 évszázad folyamán meglehetősen mostoha volt, mindenesetre mostohább, mint a magyar nép nagy tömegének átlagos sorsa, sajnos ugyan, de érthető, hogy mai állapotukról sem lehet sok örvendeteset mondani.

A mívelésre alkalmas föld csekély terjedelme miatt a múlt századokban csak úgy tudta e nép magát fenntartani és csak úgy tudott megfelelni a szántók szász tulajdonosaival és Brassó városával szemben való súlyos kötelezettségeinek, hogy a gazdálkodást legtöbbször asszonyára hagyta, férfia pedig más keresetforrás után látott. Iparűzés útján biztosítani a megélhetés föltételeit, lehetetlen volt, mert ezt Brassó városa szigorúan tiltotta, nehogy az ő szász iparosai ezáltal megrövidüljenek. Annyira ügyelt erre, hogy a 20.000 lakost számláló Hétfaluban a hatvanas évek elején még egy fia varga se volt megtelepedve. Jobb mesterség híján tehát fuvarozásban keresték a csángók nélkülözhetetlen mellékjövedelmüket és az öregek még ma is sokat tudnak beszélni róla, hogy Budapestig és Galacig, sőt le a Balkán-félszigetre is szekereztek, közvetítvén a brassói kereskedőknek egykor nagyon tekintélyes áruforgalmát. E jövedelmező fuvaros-mesterség azonban a vasutak kiépülésével rögtön megszűnt, s helyébe lépett – a romániai kivándorlás.

A Romániába való kivándorlás, mai napon legfőbb keresetforrásuk, községeiknek határszéli fekvése és gyenge anyagi helyzete miatt természetesen régen sem volt ismeretlen a hétfalusi csángók között, de tömegessé, rendes, megszokott kenyérkeresetté csak azóta vált, mióta a vasút véget vetett a fuvarozásnak. Azóta alig van férfi vagy nő, a ki éveinek kisebb-nagyobb számát Romániában ne élte volna. A legutóbbi népszámlálás alkalmával is Hétfalu lakosságából csak 22.526 lélek volt jelen, 3512 pedig távol volt, azaz – talán csak egy csekélyke töredék kivételével – Romániában.

A romániai kivándorlást, elfogulatlan szemmel tekintve, nem lehet föltétlenül károsnak mondani. Eltagadhatatlan tény ugyanis, hogy a csángó sokkal jobb keresetet talál Romániában, mint akár Brassóban, akár a Székelyföldön, szülötte falujáról nem is szólva. A míg pl. a cselédek Romániának akármely városában legalább kétannyi bért kapnak, mint Brassóban, mindaddig teljesen hiábavaló sopánkodni azon, hogy miért mennek a csángó leányok szolgálni oda és nem ide. S a ki néhány esztendei romániai tartózkodás után hazatér, szinte mind hoz magával egy kis megtakarított tőkét, a mely persze az egyesek szerencséje, ügyessége és takarékossága szerint nagyon változó. Akad közöttük azonban olyan is, különösen mesterember, a ki hosszabb idő múlva, tekintélyes vagyonnal tér vissza. Érdemes megemlíteni ezek sorából egy derék ember nevét, a bácsfalusi Simon Istvánét, a ki 1849-ben mint egyszerű csángó legény kiment Romániába, ott becsületes szorgalommal vagyont szerzett s négy esztendővel ezelőtt hazatérve, azon való örömében, hogy a jó Isten megengedte visszatérnie hazájába: szülőfalujának vízvezetéket építtetett, egyházközségének pedig orgonát és temetőhelyet vett, összesen 38.720 koronán.

A romániai kivándorlás káros következményei sorából mindenesetre legkárosabb az, hogy sokan végleg künnrekednek s így a magyarság számára mindenkorra elvesznek. Mert ha ők maguk talán még nem is, de gyermekeik már föltétlenül eloláhosodnak. Sok panasz szokott esni ugyan arról is, hogy milyen erkölcsi veszedelmek fenyegetik különösen a Romániában szolgáló cselédleányokat, de én nem hiszem, hogy ebben a tekintetben ott sokkal kedvezőtlenebbek volnának a viszonyok, mint Brassóban vagy bármely nagyobb magyarországi városban. Legfeljebb a hallatlanul magas romániai dajkabérek gyakorolhatnak e részben kedvezőtlenebb befolyást; mert hogy ilyen ok mennyire megkönnyíti a leányokban és szüleikben az erkölcsi érzés lazulását, az könnyen elgondolható.

Az oláhokkal való sűrű érintkezés (Romániában is, meg itthon is, a csángó falvakban) egyébként is erős nyomot hagyott a csángók etnikumán. Észrevehető ez először is azon, hogy minden csángó, szinte kivétel nélkül, tud oláhul. (Viszont azonban a hétfalusi oláhok távolról sem tudnak mind magyarul.) E kétnyelvűség következményeként aztán sok oláh szó honosult meg a hétfalusi csángók nyelvjárásában. Ezt bizonyára e kötet olvasója is észre fogja venni a közlendő mesék szövegében. A hétfalusi csángó népnek a megszokott átlagnál is erősebb babonás hajlama bizonyára szintén oláh hatásnak tulajdonítandó. Súlyos betegség esetén pl. sokan még ma is jobban bíznak az oláh pópában, mint az orvosban és szívesebben adnak pénzt az oláh pópának imádkozásáért, a mit oláh szóval dëszkintálásnak mondanak, mint a legolcsóbb orvosságért.

Nyelvükön és lelki életükön kívül még külsejükön is meglátszik az oláh hatás. A férfiak pl. szinte arasznyi széles bőrövet viselnek, a melyben pénzüket, dohányukat, késüket s egyéb apróságaikat tartják, s a melynek dészü a neve. (A köznyelvi tüsző szó változata.) Ezt és az alóla arasznyira kilógó ingnek divatát az oláhoktól vették át.

Érdekes azonban, hogy a nők viseletén nem oláh, hanem szász hatás mutatkozik. A leányok és fiatal menyecskék fejéről pl. a szász női viselet módjára, ünnepi alkalmakkor széles hímzett szalagok lógnak le szinte a cipő sarkáig. A szászoktól vették át a 3–4 ujj széles, aranyozott pléhből, esetleg ezüstből készült és színes drágakő-utánzatokkal díszített övet is és az ugyanilyen technikájú tenyérnyi boglárt, a mely keblüket díszíti.

A szász hatás természetesen nyelvükben is kimutatható, bár szász eredetű tájszavaik száma távolról sem olyan nagy, mint az oláh eredetűeké. Szász egyházi hatóság alá való tartozásuknak ez egyszer valóban üdvös hatását kell látnunk még abban is, hogy a fiatalság régebben a község lelkészének vezetése alatt álló és pontos rendtartásokkal bíró legény- és leánytársaságokban volt szervezve. E társaságok a szász községekben még ma is nemcsak fennállnak, hanem virágzanak is, a Hétfaluban azonban már régóta csak tengtek-lengtek. Újabban az országosan szervezett ifjúsági egyesületek vették át erkölcsi feladataik művelését. Működési terük lesz elég, mert a csángó erkölcsök, sajnos, elég fogyatékosak. Általános a panasz, hogy bizonyos vadság és durvaság jellemzi őket, s erről a hétfalusi szolgabíróság és a brassói törvényszék aktái is sok szomorúat beszélhetnének. Igaz, hogy a rideg valóságban a székely ember sem egészen olyan ám, mint a milyennek az irodalomban és a közfelfogásban meglehetősen elterjedt romantikus színezet láttatja, de a csángók között nagyobb mértékben és sűrűbben jelentkeznek az erkölcsi fogyatkozások. Nem láttam okát ez igazság elhallgatásának vagy bár kendőzésének, de szívesen elismerem, hogy ebben nagy része lehet a hosszú nemzedékek óta tartó hányódó-vetődő életmódnak is. No meg természetesen a 7 falu 67 korcsmájának és pálinkamérésének is, a melyek valósággal sziszifuszivá teszik az egyház és az iskola munkáját.

Azt hiszem eltéveszteném célomat, ha e bevezetésben teljes néprajzi leírását akarnám adni a hétfalusi csángóságnak; ha részletesen el akarnám mondani mindazt, a mi e nép mai testi-lelki életében valamilyen okból figyelemre és feljegyzésre méltó. E vázlatban az én nézetem szerint csak annak lehet helye, a mi más vidékek magyar népétől, különösen pedig a székelységtől megkülönbözteti, a mi tehát mintegy sajátos, jellemző vonása a hétfalusi csángóságnak. S e megkülönböztető vonásokat, a mennyire néprajzi és nyelvészeti tanulmányaim folyamán tudomásomra jutottak, az eddigiekben már jóformán mind előadtam. Csak egy-kettőnek felhasználása van még hátra, hogy a kép lehetőleg teljes legyen.

Negatív vonása a csángóság néprajzának, hogy a székely háznak közöttük már szinte nyomát se találni. A telek és a ház beosztása és belső berendezése nagyjában még meglehetősen egyezik ugyan a székelyekével, de már se cifrán faragott deszkával elzárt eresz (a mely különben már a Székelyföldön is fölötte ritka), se székelykapu nincsen a Hétfaluban. Faházat se igen látni már; az újabb házak már mind téglából vagy kőből vannak felépítve. Hogy a népies ősi építkezés helyébe az építő iparos munkája lépett, abban bizonyára a város közelségének hatását kell látnunk.

A népszokások sorából, mint hétfalusi különlegesség, említést érdemel e helyen is a borica-tánc, a melynek részletes leírását az Ethnographia X. kötetében közöltem. Körtánc ez, a melyet a legények december 28-án, aprószentek napján járnak. Egy-két héttel e nap előtt a legügyesebb táncost megválasztják vatáfnak, a kinek az a feladata, hogy begyakorolja velük a tánc bonyodalmas figuráit s majd előadását is vezesse. Magának a táncnak négy része van: egyes, kettes, hármas és török borica. Előadásakor csizmaszáruk külső oldalára piros posztódarab van varrva, a melyen párosával 6–8 őrharang zörög, kezükben pedig egy-egy cifrán kifaragott és kifestett lapockát tartanak. Utcáról-utcára járva minden leányos ház udvarán bemutatják táncukat. Útjukban két álarcos kuka kiséri őket, a kik a szünetek alatt mindenféle tréfájukkal mulattatják az egybesereglő közönséget, és két nyárshordozó, a kik a megtisztelt házaktól ajándékul kapott ennivalót gyűjtik. Ebből aztán este a korcsmában víg lakomát csapnak, a melyet rendesen táncmulatság követ.

Hétfalusi csángó tanulmányaim során igyekeztem természetesen népköltészetükkel is megismerkedni. Engem ugyan ennek termékei első sorban a népnyelv hagyományos emlékeiként érdekeltek, de nyilvánvaló, hogy mint a csángó népléleknek legnemesebb megnyilatkozásai is kiváló figyelmet érdemelnek. Hosszabb ideig folytatott gyűjtésem anyagából az tűnik ki, hogy lírai költészetük mennyiségileg ugyan nem mondható éppen szegénynek, de értékesebb darabokban nem bővelkedik. S a mi becsesebb akad is az e nemű termékek közt, annak is legnagyobb része ismeretes már a különböző székely népköltési gyűjteményekből. Még szegényesebb azonban verses elbeszélő költészetük. Ennek hajdan bizonyára virágzó gazdagságából már csak alig-alig őriztek meg valamit. Balladafélét pl. mindössze hármat találtam: Kőmíves Kelemennét, Szabó Vilmát és Tollas Erzsit. Feltűnő ezzel szemben, hogy népmesékben még ma is meglepően gazdag a Hétfalu költészete. A költeményekben való szegénység talán abból volna magyarázható, hogy a hétfalusi csángók évszázadok óta politikailag el voltak választva a Székelyföldtől, közigazgatásilag pedig előbb Fehérmegyéhez, utóbb Brassóhoz tartoztak. Ilyen elszigetelt állapotukban aránylag keveset érintkeztek székely társaikkal, énekelt költészetük tehát föl nem frissülhetett, hanem lassan-lassan szegényedett és csenevészedett. De miként magyarázható ezzel szemben a mesélő kedvnek el nem lankadt, máig is friss ereje? – Lehetséges különben, hogy a hétfalusi csángók mesekészletének gazdagsága csak látszólagos. Talán csak azért tetszik ilyen gazdagnak, mert a nagy Székelyföldről eddig még aránylag kevés népmese van közölve.

*

Kissé talán már hosszúra is nyúlt e bevezetés, pedig hátra van még a tulajdonképpeni bevezetés kötelessége: az itt közölt népmesék anyagának és alakjának, valamint e kötet szerkesztése módjának néhány szóval való ismertetése.

A hétfalusi csángó népmesék java részét a kilencvenes évek végén gyűjtöttem, a mikor népnyelvi tanulmányok kedvéért ki-kirándulgattam a közeli Hétfaluba. Mindjárt kezdettől fogva gyorsírással jegyeztem őket, de eleinte csak abból a célból, hogy mondattani tanulmányokhoz minél több összefüggő szövegre tegyek szert. Amint azonban az anyag gyűlt, s amint észrevettem, hogy a forrás még távolról sincsen kiapadóban, csakhamar felébredt bennem e mesék közlésének vágya, bár akkor a közölhetés reménye még igen-igen csekély volt. Folytattam azonban a gyűjtést, a hogyan időm engedte és az alkalom rá kedvező volt, s mire megbizonyosodtam róla, hogy a Kisfaludy-Társaság szíves áldozatkészségével lehetővé teszi e kötet megjelenését, már száznál jóval több mese volt birtokomban. S ezeket is (egynehány hosszufalusi kivételével) még csak Pürkereczen, Zajzonban és Tatrangon gyűjtöttem. Csernátfaluban, Türkösön és Bácsfaluban nem igen kutattam utánuk azért, mert első sorban csángó meséket óhajtottam megismerni, e községekről pedig nyelvi és némely történelmi adatok alapján bizonyos, hogy lakosságuk a XVIII. század folyamán Háromszék területéről való székely telepedőkkel gyarapodott. (Akkor ugyanis még abban a hitben voltam, hogy csángók és székelyek közt valami származásbeli különbség van.)

Az így gyűlt anyagból a szíves olvasó e kötetben azt találja meg, ami költői és tudományos szempontból a figyelemre méltóbb. Kiselejteztem ugyanis először is mindazt, ami a tartalom vagy a forma tekintetében értéktelennek vagy közölhetetlennek bizonyult. A megmaradt anyagot összehasonlítottam az összes eddig megjelent és tudományos célból készült (tehát nem pusztán az ifjúság vagy a nép számára való) magyar mesegyűjteményekkel, s csak azon darabokat soroltam a közlendők közé, amelyek eddig a maguk egészében vagy legalább lényeges részükben még ismeretlenek. Kivételes esetben fölvettem ugyan egyik-másik már máshonnan ismeretesnek a Hétfaluban talált egyszerű változatát is, de a közlés okát ilyenkor mindig megadom a hozzávaló jegyzetben. Természetes azonban, hogy az ily módon kiválasztott mesékről még nem szabad azt gondolni, hogy egytől-egyig a csángók mesealkotó képzeletének tulajdon termékei. Hétfalusi csángó népmesék címén való közlésük csak annyit akar mondani, hogy a Hétfaluban élnek s máshol eddig (legalább ilyen alakban) még nem jegyezték fel őket.

Hogy a gyűjtött anyagból mit kell közölnöm, azzal könnyű volt tisztába jönnöm, de már nem olyan könnyű volt eldönteni a szöveg közlése módjának kérdését. Mert hiszen igaz, hogy a nyelvtudomány csak fonetikus írású szövegnek veheti teljes hasznát, de viszont igaz az is, hogy kár a nem-nyelvész olvasót folyton-folyvást megakasztani a szavaknak neki szokatlan fonetikus szóképével, mikor a nyelvészek is sokkal kényelmesebben vehetik tudomásul az őket érdeklő nyelvjárási sajátságokat az e nemű nyelvi jelenségeknek szakszerű összefoglalásából, a mire már volt és bizonyára még ezentúl is lesz alkalmam. Miért írjam pl. egy, a nagyközönségnek is szánt szövegben, hogy doptam vagy fokták, mikor úgyis országszerte minden magyar ember így ejti a dobtam és fogták szókat? Miért írjam az egész kötetben mindvégig, nehány százszor vagy ezerszer: jártom, várnok, lábo stb., mikor a nyelvészek számára egy mondatba foglalhatom össze, hogy a csángók á hangú szótag után következő a helyett o hangot ejtenek?

A kérdésnek alapos meggondolása után tehát arra határoztam el magamat, hogy nem jelölöm a kiejtésnek olyan fonetikus sajátságait, amelyek országszerte ismeretesek, és nem jelölöm a hétfalusi csángó nyelvjárásnak azon sajátságait sem, amelyek hangtörvényszerűek, azaz adott esetben vagy helyzetben föltétlenül érvényesülnek, tehát határozott szabályba foglalhatók. De már esetleges, nem szabályszerű hangváltozás esetén híven leírom a szónak Hétfaluban ejtett alakját és híven megtartom a tájszókat is és a legaggodalmasabb pontossággal adom vissza a népies mondatszerkesztésnek és elbeszélő stílusnak minden szép vagy nem szép, művészi vagy művészietlen, de mindenképpen jellemző vonását. Ha tehát pl. a Hétfaluban azt mondják, hogy lapis, vagy küzsdik, nem írom helyette, hogy lapos vagy küzd; ha egy mesében féregről van szó, természetesen nem írok helyette egeret; s a múrt vagy a hubëszt se fordítom kőfalra vagy lepényre. Azt hiszem, hogy ilyen eljárás mellett nem riasztom el a laikus olvasót e kötet elolvasásától, nem fosztom meg a nyelvészt a szövegek tudományos tanulságaitól s nem törlöm le a mesékről sem népi eredetük színes zománcát, a mely sokszor göröncsös és durva ugyan, de amely viszont nem ritkán a legmélyebb és legigazibb költészet fényével ragyog.

A népköltési gyűjteményekben már szokottá vált magyarázó jegyzeteket én sem kerülhettem el egészen. Tartózkodtam azonban bennük minden száraz adatközléstől és elhagytam belőlük az egyes motívumok eredetére vagy vándorlására vonatkozó nagy filológiai apparátust, a mely úgyis csak a szaktudóst érdekli és – úgy se lehetne teljes. Főleg csak arra szorítkoztam e jegyzetekben, hogy megmagyarázzam azt, ami tartalmi vagy formai tekintetben magyarázatra szorul, vagy hogy okát adjam egyik-másik darab felvételének. Ami a mesék anyagában az összehasonlító mesevizsgálat szempontjából értékes, azt a filológusok úgyis észreveszik majd, ebben bizonyára nem szorulnak az én útbaigazító jegyzeteimre.

A kötet végén lajstromba szedtem a mesék szövegében előforduló hétfalusi csángó tájszókat. Tettem ezt az olvasóknak azon, bizonyára legnagyobb része kedvéért, a kiknek nem áll rendelkezésükre Szinnyei Magyar Tájszótára. Minthogy mindössze csak 60–80 körül van a magyarázatra szoruló szavak száma, lajstromba szedésük haszna bizonyára nagyobb lesz, mint volt e csekély munkatöbblet fáradsága.

És ezzel elmondtam mindazt, amit tudni az olvasónak szükséges vagy legalább is nem fölösleges, mielőtt a mesék olvasásába fog.

Brassó, 1906 június 15.

Horger Antal

[1] Az iránta esetleg érdeklődő olvasó megtalálhatja az Erdélyi Múzeum XXII. kötetében megjelent A csángó nép és csángó név eredete című dolgozatomban.

1.
A csodamadár feje és zúzája

Volt egyszer egy király s volt neki két fiúgyermeke. Egyik egy nyolc éves és egyik egy hat éves. El kellett ő menni, úgy jött a sorsa, háborúba messze. Otthon maradt a felesége s a két fiú. S volt nekik egy oan madaruk, hogy mindennap egy arany tojást tojt. Hát a király hosszú időre ült ott a háborúban, nem jött vissza. Az asszony kíváncsi volt a férfiúhoz, hát ő tartott magának egy szeretőt. Hát hogy nem jött hosszas időre, eltartott hat-hét évet, már bizonyosra tartották, hogy odaveszett a király. Hát ők aval aztán összebarátkoztak annyira, féltek, hogy ha hazajő a király, hát a fiúk kivilágosítják, hogy ők hogy voltak.

No de az asszonyt az a férfiú, aki ott tartózkodott vélle, arra vette, hogy azt a madarat mellyeszsze meg és készítse meg, hogy megegyék. Levágta az asszony a madarat, megmellyesztette, mindenestől bétette egy lábosba és ott főzte. Amint főzte, hát a gyermekek künn, amint játszadoztak, bément a nagyobb gyermek, azt mondta az anyjának:

– Mit főz édes anyám, a lábasban?

– Azt a rossz madarat, – azt mondja a fiának.

– Jaj, édes anyám, adjon nékem egy darabocskát belölle.

No az asszony kiveszi a fejét a lábasból s odaadja a nagyobb fiának. Az megette. Akkor bémënyën a küssebbik fiú. Az ës kérdi:

– Mit főz édes anyám a lábasban?

– Mit? Azt a rossz madarat, – azt mondja.

– Jaj édes anyám, adjon egy faláskát belölle.

Annak kivette a zuzáját a madárnak. Megette az ës, a fiú.

No este odamënyën a latra (szeretője) a királynénak. Eléteszi a lábassal, hogy egyenek, és a fiúk az ágyban aludtak. Mëgnëzi jól a lábasban, és hogy látja, hogy az a két darab nincs ott, hát azt kérdi, hogy hol van. Azt mondja a királyné:

– Odaadtam a fiúknak. Egyiknek ezt, a másiknak a mást.

Hát a szereteje nem akart enni, hogy azokat mért adta oda. Ott ők ketten osztoztak sokáig a felett. Azt mondja a szereteje a királynénak:

– Ha meg nem öljük a gyermekeket és ki nem vesszük belöllik azokat, többé nincs barátság velünk.

No de az asszony, hogy szerette a szeretejét erőst, rëahajlott. A fiúk, mintha ott hátul künn volnának az ereszbe (konyhában) lefeküve, és ők, mintha itt benn. A nagyobb fiú nem aludt. amint hallotta, mit beszéltek, megtaszítja a küssebbet, feltaszigálja álmából. Megsuttogja neki, hogy mit akarnak véllik. Izibe felkelnek onnét és kimentek az életből (a házból).

Mentek, elmentek, mintha innen elmennének a Takrang vizéhez. Ott lakott egy özvegy asszony a leányával egy kis kunyhóban. Ők abba bémentek. Hogy sötét volt, nem volt merre menjenek. Reggelre kelnek, és onnan megindultak és értek egy várost, mintha Barassót érnék. A nagyobb azt mondja a küssebbnek, mikor a városhoz érnek, hogy:

– Te maradj itt künn, én bemënëk a városba, hogy valamit ha kapnék, hogy együnk.

A nagyobb bément a városba, a küssebb ott künn maradt, a város kapuján küjel. Este lett, setét, a nagyobb nem jött ki. Ott eltétovázta az üdőt, a kaput bézárták. A küssebb, hogy nem jött ki a bátyja, ő onnét megindult. Örökké jött, míg visszaért oda az özvegy asszonyhoz, a hol megháltak. Ott lefeküdt a küssebb fiú, elaludt.

Reggel az asszony s a leány hamarébb felköltek mind a fiú, hát látják, hogy a fiúnak a szájánál két arany van. Minden éjjel két arany lett a fiúnak a madárnak a zuzájából. No akkor azt a két aranyat az asszony eltette, nem mondott semmit a fiúnak, de a fiú aztán ott maradt nállik. Más éjjel még lefeküdt, hát reggelre, mikor felkölt, az öreg asszony esmég két aranyat kap a fiúnak a szájánál. Akkor még (ismét, újra) eltette az asszony, nem mondta meg a fiúnak. Harmadik éjjel esmég két aranyat kapott reggel. Azt ës eltette. Hát aztán a fiú megszerette a leányt.

A fiú elment ki, ott keringett ide, tova, találkozott ő három ördöggel. Azok igen-igen veszekedtek egymás között, mert maradt azoknak az apjuktól egy ostor s egy palást s egy kalap, és mindeniknek a kalap kellett, mert a ki feltette, ott ehetett, ihatott a legnagyobb urak közt, nem látta senki. A palást esmég oan, hogy a ki azt felvette, azt mondta: hipp, happ, ott legyek! – abban a perczben ott volt. Az ostor esmég oan, hogy a kire rëasújtott, egyszeribe megholt.

Nohát ő, hogy odament, és azok veszekedtek, civakodtak, nem tudtak megosztozni, azt mondták neki:

– Te légy biró közöttünk, osztoztass meg.

Ő mutasztott három hegyet nekik, hogy:

– Te menj ide, te oda, te oda, a melyik hamarébb idejő, azé lesz a kalap, a melyik másodszor, azé a palást, a melyik harmadszor, azé az ostor.

No el ës mentek azok az ördögök. Hogy megindultak, no visszafelé futottak ők mind a hárman. Mikor odaért volna az első, a második kájtott:

– Vedd az ostort és sújts rëa!

A másodikra és a harmadikra ës rëasújtott. Mikor a harmadik ës odaért, az ës meghalt. Nohát neki maradt mind a három jószág. Feltette a kalapot, felvette a köpenyeget:

– Hipp, happ, ott legyek, a hol akarok, a szeretőmnél!

A szeretejénél volt. Hát azok a két aranyból jól ettek-ittak éppen, mikor ő odaért. Ő a kalapot feltette és béült közikbe, s ő ës jól evett s ivutt, nem látták azok.

Más este megint úgy elment, a kalapot feltette s közöttük ëtt, ivutt. No, hogy ő aztán a kalapot levette, a szereteje addig simándiskodott, aztán ő megmondta, hogy milyen palástja ës van neki és milyen kalapja. A fehérnép azt mondta, hogy takaródzzanak ők belé ketten, hogy úgy háljanak. Nos, bétakaródznak ők ketten. A legény elaludt, de a leány nem. Hát akkor azt mondja a leány:

– Hipp, happ, ott legyek, a hol akarok, a tenger közepén, a kőszálon.

Őket odavitte hamar a tenger közepére a kőszálra. Akkor kihúzta a legény alól a köppenyeget, és megint azt mondta:

– Hipp, happ, ott legyek, a hol akarok, otthon az édes anyámnál.

No hát ő most mit csináljon a fiú, ő ott kellett hogy üljön (maradjon). Szerencsére egy hajó oda talált s őt kivitte a szárazra. Hogy kiszabadult a tenger közepéről, elment abba a városba, hogy meglássa a bátyját.

Elment ő abba a városba, hát a bátyja akkor éjjel benn maradt a városban, hogy a kaput bézárták. Hát akkor éjjel egy porka havacska lett, úgy egy tenerni. Ő a kapun belűl ott virradt, és ott sétált elé, hátra. Neki akkor éjjel a madar fejétől arany korona lett a fejébe. S éppen abban a városban a király meghalt volt, s őt hogy ott megkapták, hogy arany korona van a fejében, hát egyszeribe királynak tették.

Az ëcscse, hogy oda ment a városba, há ment a királyhoz panaszra, hogy hogy megcsúfolták őt, az az özvegy asszony s a leánya. A király minyát megüsmerte, hogy az az ő ëcscse. No aztán a király elküldött valami katonákat, a vén asszonyt s a leányt bévitték a városba. A vén asszonyt s a leányt ës lófarka után köttette, úgy pusztultak el.

Az alatt az üdő alatt hazajött a király a háborúból. A király az asszonyt fërhërëszte: hol a fiúk, hol a madar? Az asszony csak azt állította, hogy elmentek a fiúk, és el a madar, és ő nem tudja, hogy hova. De oda kerekedtek ők ës a városba, a királyhoz törvénybe. Ott a király azt a törvényt tette, hogy ő mindjárt megismerte az anyját, hogy:

– Mivel ingem és az ëcsémet meg akartatok ölni, hát tégedet ës meg kell ölni.

Hát az anyját és a latrát négyfelé vágták és a városnak a négy szëgire tették. S az apja, s az ëcscse, ott maradt vélle, s máig ës élnek, ha meg nem holtak.

(Fazekas Fóris Mihály,
Pürkerecz.)

2.
A táltos ökör és gazdája[1]

Volt egyszer, hol nem volt, még az óperencián is túl volt, volt egy szegény ember s annak volt egy fia. A szegény embernek a felesége meghalt és ő vett egy más asszonyt feleségül. És annak az asszonynak volt öt leánya. És a legküssebbiknek három szeme volt, a másodiknak volt négy, a harmadiknak volt öt, a negyediknek volt hat s az ötödiknek volt hét; egy leghátul a nyaka csigáján volt.

Volt a szegény embernek két ökröcskéje és a csás ökröt Szilajnak hítták. Hát a fiú mindennap űzte ki az ökröket a legelőre. A mostoha anyja a fiúnak mind korpából sütött neki kenyeret merëndébe. A fiú mind azt ëtt, korpakenyeret, de a csás ökör megsajnálta és megszólította a fiút:

– Édes jó gazdám, te mind korpakenyérrel élsz. Van nékem a jobb szarvamba elég éleség, csak ügyelj magadra. Húzd ki a jobb szarvamat, s a mit akarsz, azt egyél belölle.

A fiú kihúzta az ökörnek a jobb szarvát és mindjárt megterült egy asztal magától. A fiú ëtt s itt és visszadugta az ökörnek a szarvát.

Ez így folyt napról-napra, s a fiú mind kövérebb és jobb színbe lett. A mostoha anyja mind csudálkozott, hogy a mostoha fia a korpától hogy lehet mind jobb színbe. És azt számította, hogy elküldi a legküssebb leányát, hogy őrizze a fiút, hogy lássa, mit eszik. A legény este kiment s az ökröknek ennik adott. De az ökör tátos volt, már tudta, hogy holnap mi történik. Megmondta a fiúnak:

– Vigyázz, holnap jő a háromszemű leány velünk. Addig mind játszodj vele, míg elalszik. De vizsgáld meg jól a szemeit, hogy mindegyik szemével elaludjék, mert különben meglátja, hogy te honnét eszel, s neked jaj lesz.

A fiú úgy ës csinált. Addig játszadozott a leánnyal, míg a leány elaludt s mindegyik szeme bé volt hunyva. S akkor kihúzta az ökörnek a szarvát s ëtt jól, s megint visszadugta a helyére. Haza mentek este s kérdette az anya a leányától:

– Evett-e valamit?

– Nem egyebet korpakenyérnél, – mondta a leány.

Elküldte másnap a fiúval a négyszeműt, hogy vizsgálja meg, hogy a fiú mit eszik. De az ökör megint csak mondta, hogy vigyázzon és játszadozzék megint, még a leány elalszik mind a négy szemével. A fiú úgy ës csinált. Addig játszadozott, még egészen elaludt. Megvizsgálta, mikor aludt, kihúzta az ökörnek a szarvát, ëtt, itt, és megint visszadugta. Este hazament, s kérdette az anya a leányát, hogy mit látott, s az nem tudott mondani semmit.

Másnap megint számította az anyja, hogy elküldi az ötszeműt. De az ökör megint megmondta a fiúnak, hogy mi lesz. Játszodjék vele, míg mind az öt szeme elalszik. A fiú úgy ës csált. Addig mind játszodott a leánnyal, míg elaludt. Ett s ivutt jól, visszadugta az ökörnek a szarvát és a korpakenyeret elészedte, kínálta a leányt ës, hogy egyék. A leánynak volt más merëndéje ës, és abból ëtt, nem akart a korpából enni. Hazamentek este s azt mondta anyjának, hogy nem látott egyebet, csak korpakenyeret. – Még éngem ës kinált belölle.

Másnap elszámította az asszony, hogy küldi a hatszeműt és ugyan rëáparancsolt, hogy ügyeljen, mit csál a fiú. Az ës csak úgy járt, mind a többiek. Este az anyja jól elverte, mérthogy ő se látott semmit. És elszámították este, hogy menjen el a hétszemű leány. De az ökör megint elmondta a legénynek, hogy ügyeljen magára. Az ökör sírva mondta el, hogy:

– Avval a hétszeművel addig játszodjál, míg mind a hét szemével elalszik. Jól vizsgáld a szemeit, mert hanem pórul járunk!

És addig játszodott a fiú, míg a leány elaludt. Megvizsgálta a szemeit, de egyet a nyakacsigáján nem látott meg, s avval nem aludt a leány. Meglátta, hogy a fiú kihúzta az ökörnek a szarvát s ëtt s ivutt. Este megmondta az anyjának, hogy a fiú mért van olyan jó színben s miért olyan vidor. Mert a fiú oan ételeket eszik, hogy még a bárók sem különbet, a Szilajnak a szarvából.

Az asszony betegnek tette magát és azt mondta a férjének, hogy ő addig meg nem gyógyul, míg a Szilajnak a húsából nem ehetik. Valami nagy nehezen ráadta magát az ember, hogy az ökröt vágják le. Az ökör a fiúnak sírva panaszkodta el, hogy mi történik vélle, mert a fiú semmit se tudott.

– Tudd meg édes fiam, engem holnap levágnak. Hanem ügyelj, mert mi ketten el akarunk szökni. Holnap, mikor visznek a vágóhídra, hát kérjed édes apádat, te vezess engem a vágóhídra. És mikor én letérgyepelek, te ugorj a szarvam közi.

Másnap vitték az ökröt levágni. A fiú, mikor az ökör letérgyelt, felszökött a szarva közi, s az ökör többé nem ment a földön, hanem felemelkedett a levegőbe. Elrepűltek a fiúval, és a többi a faképnél maradott.

Mentek az ökörrel, sokáig repűltek, és elértek nagy üdő múlva egy szép rézerdőhöz. És a fiú megkivánta a szép rézvirágokat, és mondta az ökörnek, hogy leszakít egyet és a kalapja mellé tűzi. Leszakított egyet és a kalapja mellé tűzte. Az ökör azt mondta:

– Édes fiam, mért nem hagyod békén? Mert én mindjárt megint kell, hogy szenvedjek.

Mikor kiértek a rézerdőből, eléállott egy nagy farkas.

– Hó, megálljatok! Mért bántottátok az én rézerdőmet? Most, Szilaj ökör, velem meg kell, hogy küzsdjél.

– Nem bánom – mondta a Szilaj ökör – küzsdjünk hát egyet.

Megküzsdöttek, s a harmadik öklelésnél úgy felkapta a farkast, hogy három ölnyég vetette a levegőben. Mire a farkas visszaesett a földre, nyaka, lába ki voltak törve, nem bírt többet mozdulni. A fiúnak mondta az ökör:

– Na látod, hogy én egykönnyen martalékul eshettem volna a farkasnak? Ne próbálj hát az erdőből szakítani.

Mentek, mendegéltek, sokáig mentek, míg végre elértek egy szép ezüsterdőbe. Az erdő nagyon szép volt, ezüst lombokkal, virágokkal teljes volt, s a fiú kezdett rimánkodni az ökörnek, hogy ő mégës csak szakít egy virágot innet ës. Az ökör eleget kérte, hogy ne szakítson, mert azért ő kell, hogy küzsdjék megint, de a fiú addig rimánkodott, még az ökör megengedte, hogy szakaszszon egy ezüst virágot az erdőből.

Mentek tovább, kiértek az erdő széjire. Mikor kiértek, eléáll egy oroszlán.

– Szilaj ökör, mit csengett az erdő? Valamit hallottam, bántottátok az ezüst erdőm.

Megküzsdnek az oroszlánnal, azt úgy megöklelte, hogy az oldalán a szarvai keresztül mentek. Mégës az oroszlán valahogy a jobb fülét leharapta az ökörnek.

– No, – azt mondja az ökör a fiúnak – látod, most má jegyes vagyok. De harmadszor ne próbáld, mert akkor életemet veszítem.

Mentek, mendegéltek tovább, nemsokára elértek egy tiszta aranyerdőt. Az erdő szép arany virágokkal volt tele. A fiú rimánkodni kezdett, hogy ő mégës csak szakít egy arany virágot. Az ökör sírva kérte a fiút:

– Ne szakíts, mert ennek az erdőnek két őre vagyon.

De nem fogadott szót a fiú, mégës csak szakított egy virágot. Az ökör a fejét megcsafarta:

– Látom mán előre, hogy végem lesz. Hanem ha megküzsdöm a kis nyúllal, hát a jobb szarvam elesik messze töllem, de te ügyelj és a hogy felvetted, rögtön dugd el a zsebkendődbe, mert ott lesz néked éleség elég.

Nohát az erdő széjire érnek, eléállít egy tigris, egy háromfejű sárkány és egy küs feteke nyúl.

– No Szilaj ökör, most akár add meg magadat, rabszolgánk léssz, míg élsz a fiúval együtt, akár pedig egymásután mind a hárommal meg kell, hogy küzsdjél. Mér bántottátok az aranyerdőt!

A fiú búsulni kezdett és sírt, hogy az ökör elpusztúl, de az ökör azt mondja:

– Ne sírj, mert ez még nem utolsó, evvel megbirkózhatom.

Másnap délkor megverekedtek és az ökör a tigrisnek nyakát keresztülöklelte egészen. Aval elment legelni s azt mondta a fiúnak:

– Ha valaki keresni fog, mondjad, hogy holnap délkor itt leszek, s ha késztet, fújjad a furulyát s itt leszek mindjárt.

Eljő egy küs fekete nyúl, azt kérdi a fiútól, hol a Szilaj ökör. A fiú megfújta a furulyát, de még igazi vígon, táncznótára. Azt mondja a küs feteke nyúl:

– Hagyj békét a furulyának. Csak azt mondd meg, hogy holnap délben véllem verekedjék meg, mert a háromfejű sárkány, az erdőnek királya poroncsolta.

Eléjött az ökör és kérdi a fiútól:

– Mért fújtad oan táncznótára a furulyát?

– Hogyne fújnám, mikor ide jött egy küs nyúl s azt mondta, hogy veled kell, hogy megküzsdjön.

Mondja az ökör:

– Atteszi el az én fejemet!

Megküzsdnek az ökörrel. A küs nyúl csak mind forog ott az ökör körül, míg végre bébújt az ökör hasa alá. Úgy feldobta az ökröt, hogy az ökör minyát kétfelé hasadt s a jobb szarva két-három ölnyire szökött el tölle. A fiú felvette a szarvat és belédugta a zsebkendőjébe.

Mënyën tovább nagy búsan egyedül. Többiek közt elért egy szép rétre. Ott egy forrás felett leült, kihúzta a szarvat, ëtt s ivutt, lefeküdt s elaludt. Mikorrá felébredett, látja, hogy az egész rét teli van nyájakkal. Búsulni kezdett, hogy hogy tudja majd visszaűzni a szarvába, mert azok mind onnat jöttek ki, de nem bírta eltalálni.

Hát jött egy öreg asszony, és az egy valóságos boszorkányné volt. Látja a fiút, hogy búslakodik, s elpanaszlotta a fiú, hogy mi van a dologba, hogy:

– Én nem tudom ezt a sok csordát béűzni a szarvba.

– Ha csak az a baj, – mondja a boszorkány – az nem nagy baj. Én béűzöm, nem ës nagy a fizetség. Csak arra esküdjél meg, hogy soha meg nem házasodol.

A fiú nagynehezen megesküdött és az öreg asszony egy hapra elévette a mesterségét és béűzte. Aval elbólcsúzott az öreg asszonytól és ment tovább.

Nemsokára elért egy malomba és ott szállást kért. A molnárnak volt egy igen szép leánya. A fiú ës megszerette a leányt és még a leány ës meg a fiút. A leány még inkább, mint a fiú, és kérte, hogy vegye el őt feleségül. De a legény megmondta, hogy néki milyen esküje van, hogy sohasem bír megházasodni.

– Ha csak az a baj, – mondta a molnárné – segítek én azon. Légy bátor, mert semmi bajod sem lesz.

Esszekelnek a leánnyal, megesküsznek, eltelik a vendégség, lefekszik az egész háznépe, de a molnárné feltett egy kenyeret az asztalra és egy korsó vizet, és a vaskalánt felállította a nyelére az ajtó mellé, a seprűt ës a nyelére az ajtó mellé. Éjfélakkor jő a boszorkány. Kiájcsa a seprűnek:

– Nyisd ki seprű az ajtót!

Mondja a seprű:

– Nem lehet, mert a fejemen állok.

Kiájcsa a vaskalánnak:

– Vaskalán, nyisd ki az ajtót!

– Töllem sem lehet, mert a fejemen állok.

Kiájcsa a boszorkányné a házba:

– Gyere ki esküszegő, mert úgyës véged lesz!

Erre megfelelt a kenyér:

– Hát te kutya boszorkányné, nem megengedhetsz, mind én megengedek? Engemet elvetnek, megnövök, azután lekaszálnak, azután megcsépelnek, megőrölnek, vízzel összegyúrnak, megsütnek, azután megesznek. Ennyi ként én mind kiállok s megbocsáttok!

– Ejnye teremtette! – kiájtotta a boszorkány – itt nagyobb boszorkány van nálamnál!

A boszorkányné erre úgy megharagudott, hogy rögtön ketté hasadott. A fiatalok máég ës élnek, ha meg nem haltak.

(Fazekas Fóris Mihály,
Pürkerecz.)

[1] Rövidebb és kevésbé szép változata Lázárnál (Alsófehér vm. Magyar Népe, 177. l., XX. sz. m.). Más változatának irodalmi feldolgozása Arany Lászlónál (A veres tehén. Magyar Népmesegyűjt. [2. kiad.] 36.). A csángó változat mindkettőnél kerekdedebb és teljesebb.

3.
Erős János

Volt egyszer egy özvegy asszonynak egy fia. Felnőtt mán tizennyolc esztendős koráig, semmit se akart dolgozni. Jánosnak hítták a fiút. Az anyja búsult nagyon, hogy mi lesz az ő fiával, mikor még egy szikrát se akart tenni egyik helyről a másikra, csak béült a sutuba és… őrölgette a hamut. Mikor húsz esztendős lett, építettek egy házat a szomszédban. Éppen a gerendákat akarták felhúzni a házra. Azt mondja az anyjának:

– Mit kopácsolnak azok ott túl a szomszédban?

– Házat építnek fiam. Mindenki dolgozik fiam, csak te nem akarsz dolgozni.

– Elmënyëk én ës – azt mondja – segítek.

Elment, hát éppen a gerendákat húzták fel a házra. Kénlódnak ide ës, tova ës, nem bírják.

– Álljatok félre onnét semmiháziak, felrakom én, ne féljetek!

– Menj el hamuőrlő, nem érsz meg egy hagymát!

– Bizën tük sem érdemlitek meg az ételt!

Aval megfogja a gerendákat és felhányja a házra. Lett néki becsüllet aztán, mindenüve elhítták napszámba. Megéltek becsülletesen az anyjával, a mit keresett, abból.

Volt egy biró, egy fösvény biró akkor a faluban. Azt mondja Jánosnak:

– Szegődj hëzzám János. Eltartlak esztendeig édes anyáddal együtt, csak bért egyebet nem adok, hanem a melyik hamarébb megharagszik, annak a hátából egy pár bocskorszíjut és bocskort ki kell hogy vágjunk.

– Nem bánom én biró úr, legyen úgy hát!

Volt egy nagy darab ciheres fízese, és volt egy csomó juha a birónak.

– No János, egyéb dolgod nincs, kiűzöd a juhokat és a czihert kivágod mind őszig.

Kiűzi János első nap a juhokat. Nëzi a tarisnyában, hát nincs semmi étel. Ő ës bizën nekiállott, megfogott két juhot, a legszebbeket, megnyúzta és megette. Tüzet csált, megsütötte s megette.

– No János, vágtál-é ki sokat? – este kérdi a a biró.

– Igen én kettőt, a legszebbeket.

A biró azt gondolta, a cihert vágta ki, a legszebb bokrokat, kettőt. Másnap megint kihajtja a juhokat, merëndébe akkor se tettek semmit. Akkor nap ës megfogott két juhot, megsütötte s megette. Harmadik napján ës csak úgy csált. Negyedik nap kiment a biró maga, hogy lássa, János mit dolgozik. Hát látja, hogy a juhokban hiányzik hat, cziher semmi sincsen kivágva.

– Hát Jancsi, mit dolgoztál? – kérdi a biró.

– A mit lát a biró úr. De hát haragszik-é ezért?

– Nem haragszom János.

Számbavette a biró, hogy Jancsinak enni kell, mert egyébaránt nem dolgozik és a juhokat ës mind megeszi. Másnap tett neki kenyeret, szalonnát, hagymát és egy kicsi pálinkát ës. János nekiállott és mind kitépte, egy szikrát se vágott.

No elfogyott a ciher. Hát másnap elmentek szántani a biró úr s János. Volt egy nagy csomó faszujkakaró hazavive a biró úr házához. Délben, mikor az ökrök ettek, s a biró úr ës, s ő ës, azt mondja:

– Biró úr, én egyet bogározhatnám haza. Nékem oan szokásom van, hogy mikor szántok, bogároznom ës kell.

Megindult János, mind futott hazáig. Ott volt a kántor, a birónénak volt szereteje. Hogy látja Jánost, hogy jő messziről, azt mondja:

– Kántor úr, csak valamerre bújjék el, mert baj van, – azt mondja.

Elbújik a kántor, bé a pest megé. János bémënyën, kérdi a biróné:

– Mi baj van János?

– Azt mondta a biró úr, hogy a fuszujkakarót mind hányjam bé a pest megé.

Kapta magát János, béhányta mind a hegyével, a hogy meg volt hegyezve. Jól ësszeszurkálták a kántort, Aval visszafutott a mezőre. Kérdi a biró:

– Nohát bogároztál János?

– Igen, biró úr, most dologra mehetünk.

No estig szántottak. Este hazamennek, panaszkodik a biróné, hogy János hazajárt s né mit csinált. A faszujkakarót mind béhányta a pest megé. De azt nem mondta meg, hogy a kántor ott volt.

Másnap megint elmennek szántani, délben megint elbogározik. Akkor ës elmënyën haza, és a kántor ott volt. Meglátja a biróné:

– No valamerre el kell bújni, mert megint jő János.

Mondja a kántor:

– Egye meg a manó Jánost, mert vaj tátos, vaj paraszt (bolond). A multkor ës jól megszurkált, ma vajjon mi történik véllem?

– Menjen csak, bújjon el hamar, mert itt van. Az ajtó megett van egy kád gyapjú, abba kuczorodjék bele.

Bémënyën János, kérdi a biróné:

– Miféle baj van?

– Azt mondta a biró, főzzek két üst vizet s forrázzam meg az ajtó megett a kád gyapjút.

Úgy ës tett János. A biróné ellenkezett, de nem volt mit tegyen, mert János felfőzte a vizet, rëaöntötte a gyapjúra, s visszabogározott a mezőre.

– Kibogároztad magadat János?

– Ki, biró úr, immán dolgozhatunk.

Dolgoztak estig, este hazahajtottak. Felesége megint panaszkodott, hogy János odahaza járt s a gyapjút megfórózta, ő nem akarja Jánost többet tartani szolgának.

– De hogy pusztítsam el, hogy küldjem el, mikor fogadásunk van? Minnyát a bocskort meg a szivut a hátamból kivágja.

Kitalálja hát a biró, elküldi Jánost egy nagy erdőre.

– Menj el János – azt mondja a biró – van nekem egy disznyócsordám s egy disznyópásztorom az erdőben. Vigyél néki egy inget s egy gagyát. Mondjad, vegyen fehér inget s fehér gagyát, mert már rég nem vett. S hajtsátok haza a disznyókat.

Elmënyën János, de a birónak nem volt disznyócsordája semmiféle, csak azt számította a biró, hogy az erdőben a vadak egyék meg.

Mënyën János, viszi az inget és a gagyát, de jár az erdőben ide s tova mindenfelé, sehol disznyócsorda, se disznyópásztor nincs. Egyszer a nagy erdőben talál egy csoport vaddisznyót, a medve mellette, kerítette a medve a vaddisznyókat. Meglátta János, gondolta a disznyópásztor.

– Álljon meg – azt mondja – vegyen inget s gagyát, hoztam fehért, s hajtsuk akkor haza a disznyókat.

Miklósnak, azt mondta a biró, hivják a disznyópásztort.

– Álljon meg Miklós bá! Hoa mënyën?

A medve elkezdi: mammammamm.

– Ne ma (majd), ne ma, most rögtön vegye az inget, azt poroncsolta a biró úr!

A medve csak ódarolt ide ës, tova ës. Megfogta János a medvét, s:

– Miklós bá – azt mondja – itt az ing s a gagya. Vegye fel s hajtsuk a disznyókat!

A medve nem akart. János megfogta s vaj két pofot adott neki. A medve megint elkezdi: mammammamm.

– Ne ma, most rögtön hajtsuk a disznyókat!

A medve, hogy látta, hogy János kezdi pofozni, felhágott egy fára.

– Szálljon le onnat Miklós bá, hajtsuk a disznyókat, elkéstünk, este lesz.

A medve nem. Akkor János elévett egy nagy rudat, leszúrkodta onnat.

– No hát most se jő Miklós bá?

A medve elkezdte: mammammamm.

– Mind csak ma, mind csak ma. Most rögtön! – mondta, s megragadta a fülét. Egy jó pofot rittyentett neki s húzta. A rúddal kerítette a disznyókat, a más kezével fogta Miklós bát. A disznyók ës, hogy látták, hagy a rúddal egyet-egyet kapnak, ësszegyűltek csokorékba s mentek. Csak egy kan, az nem akart menni, mind ment Jánosnak, hogy harapja meg. Úgy agyon csapta a rúddal, hogy minnyát felfordult. Megmejjesztette s megsütötte, odaadta Miklós bának, hogy egye meg.

Megették jól, ettek, megint elindultak. Miklós bát eresztette s kajátott rá, hogy kerítse a disznyókat. Csak ódarolt ide s tova, nem akart semmit se dolgozni. Megfogta még (ismét) a fülét s vitte.

– Úgy ës hazahajtom a disznyókat, s magát ës hazaviszem. A biró úr poroncsol egy szolgának.

Hazamennek, a mikor a kapun bé akarnak hajtani a disznyókkal, hát látja a biró.

– Jaj szerelmes istenem – mondja a feleségének – jő megint János, űz egy csomó disznyót.

Azt mondja János:

– Ez a Miklós bá nem ér meg két karajczárt. Feladtam a fehér inget, fehér gagyát, s még sem akar jőni. De nagyon jól eszik, a kenyérnek a felét megette. Ennek ne adjon egy bért ës, nem érdemli meg.

– Jól van János fiam, nem ës adok egy karajcárt se, nem életrevaló ember.

– De hoa rekesszük a disznyókat?

– A csűrbe rekeszd bé s Miklós bát rekeszd bé a disznyóólba.