Szöveg © Kántor Kata, 2024

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Olvasószerkesztő: Herman Virág

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Borító és belív nyomdai előkészítés: Kiss Gergely

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-808-9

1. FEJEZET

Apám egy rövid kopogás után már be is nyitott a szobámba. Méltatlankodva nézhettem rá, mert védekezőn lengetni kezdte maga előtt a kezeit.

– Nem égett a „Felvétel” lámpa! – szabadkozott.

– Akkor is, apa! – háborogva csaptam be a naplómat, aminek az írását épp csak elkezdtem, de aztán egyszerre több minden is elterelte a figyelmemet. – Apa! Te mit csináltál a hajaddal? És mi van a kezedben?

Apám büszkén simogatta meg ritkás haját, amihez a legkevésbé sem illett az oldalt géppel felnyírt frizura. Felül meg csillogott a zselétől. Szerintem röhejes volt.

– Másik fodrászhoz mentem, és egy kicsit fiatalosabb sérót kértem.

Elhúztam a számat.

– Séró… Senki nem használ már ilyen szavakat – jegyeztem meg epésen, de apám jókedvét nem lehetett elvenni.

– Na, milyen?

Terelésképpen élénk érdeklődést mutattam a kezében szorongatott tárgy iránt.

– Mi az? Nekem hoztad?

Apám vigyorogva nyújtotta át a felirat nélküli fehér dobozt. Ismertem már az ilyen dobozokat. „Marketingcélú ajándéktárgy, kereskedelmi forgalomba nem hozható”. Magyarul reklámcucc. Dunát lehet otthon rekeszteni az ilyen tárgyakkal. Apám az egyik legnagyobb reklámügynökségnek dolgozik, és boldogan hozza haza ezeket a lepattanó kacatokat, de kicsit elegem van már abból, hogy úgy nézek ki, mint egy eleven hirdetőtábla. Hogy nekem be kell érnem Neckermann feliratú hátizsákkal, Samsung logós baseballsapkával, nespressós esernyővel és olyan tollakkal, amin ez a felirat díszeleg: Országos Vízügyi Főigazgatóság. Ritkán sikerül a saját ízlésemnek megfelelő holmihoz jutnom.

A dobozból egy telefonállvány került elő. Elhúztam a számat.

– Nem tetszik? – kérdezte apám. – A Nokia országos kampányában fogjuk használni, szóróajándéknak. Jó minőségű, teleszkópos lábakkal. Gondoltam, jobb, mint a festőállványod – kacsintott, és az íróasztalom felé bökött.

Az asztal közepén most is ott állt a kis fából készült asztali festőállvány, aminek alsó, házilag kiszélesített peremén a telefonom pihent, egy Samsung Galaxy, mellette egy díszes tükör a Maybelline jóvoltából. Az állvány fölé hajolt az asztali lámpám, a Lux Kft. szóróajándéka. Így készítem a videóimat. Lehangoló.

– Az legalább egy bejáratott hely – sóhajtottam. – Csak akkor cserélem le, ha érdemes. Apa, őszintén, ezzel az állvánnyal önmagában nem sok mindenre megyek. Nekem egy profi cuccra lenne szükségem a vlogoláshoz, te is tudod. Speckó állvány mikrofonnal, LED-világítással, tükörrel – válaszoltam lemondón. – Tegnap elértem az Instán a harmincezer követőt.

– Ez szuper hír! – lelkesedett apám, de tudtam, hogy valójában nem érdekli. Anyám legalább rendszeresen csekkolja a tartalmakat, amiket Instára készítek. Álnéven követ engem. De egyáltalán nem tud mit kezdeni a sikerrel, amit az Instán elértem a videóimmal. Szerinte a divat helyett egy kulturális vlogot kellene indítanom klasszikus irodalmi témával. Ez persze az ő álma, angol irodalom szakon végzett az egyetemen, és nagyon büszke rá, hogy eredetiben olvassa Shakespeare-t. Amúgy angolt tanít egy nyelvsuliban, meg magánórákat ad itthon. Emiatt néha nagyon fura arcok jönnek velem szembe az előszobában.

– Azért próbáld ki! – mosolygott vissza apám még az ajtóból, aztán lelépett.

A dobozkát bontatlanul letettem az asztalra, és kezembe vettem a naplót, aminek az írásában apám megzavart. Nem is az írásban zavart meg, hanem az ábrándozásban. Egyetlen szó állt csak a lapon, amire ha ránéztem, mosolyognom kellett. Ricsi. Miatta nyitottam ezt a naplót egyéves naplóírási szünet után. Az előző két naplómat is megtaláltam, és jókat derültem rajta. Általában akkor kezdtem új naplót (szigorúan vadonatújat), amikor egy fontos és vidám esemény történt az életemben. Ilyenkor szentül megfogadtam, hogy rendszeresen és kitartóan megörökítem majd a sorsom alakulását annak a bizonyos fontos eseménynek a fényében.

Az első naplót tizennégy éves koromban kezdtem írni, azután, hogy az a bizonyos mindent megváltoztató esemény bekövetkezett. Apám a reklámcégen keresztül beajánlott engem egy tévés samponreklámba. Persze nem ez a nagy hír, de erre úgyis mindjárt rájöttök. Akkoriban egyedül a hajamat tudtam szeretni önmagamban, a hihetetlenül dús, barna hajzuhatagot, ami majdnem a térdemig ért. Az arcképemet viszont annyira gyűlöltem, hogy a falitükröket anyáék levették a falakról, hogy ne kelljen nap mint nap látnom az arcom. A fehér foltok tízéves koromban jelentek meg az arcomon és a lábfejemen. Hetek se teltek el, és úgy nézett ki az arcom, mint egy foltos fürjtojás. A legjobban a két szemem körül terjeszkedő hófehér foltot utáltam. Borzasztóan elütött a normál, enyhén kreol bőrszínemtől. Mostanra persze a nevét is tudom ennek a betegségnek: vitiligo. Olyan, mintha bizonyos helyeken egyszerűen kifogyott volna a bőrömből a festékanyag. A vitiligo miatt biztosra vettem, hogy a reklámfilmesek nem engem választanak majd, hiszen ki akar nézegetni egy olyan kislányt, akinek a szeme körül és az arcán fehér foltok éktelenkednek? Úgy néztem ki, mint egy fordított pandamaci. Egy inverzpanda. Legnagyobb meglepetésemre azonban engem választottak. Cseppet se zavarták őket a foltok, és néhány órával később azt is megértettem, hogy miért nem. Sminket kaptam, olyat, amit kifejezetten a filmekben használnak, és ami a vitiligót is képes eltakarni. Az a nap életem legboldogabb napja volt. A tükörből a világ leghétköznapibb kislánya nézett vissza rám, akit nem bámulnak meg az utcán, és akitől talán az osztálytársai sem undorodnának. Talán még a kezét is megfognák tesiórán a sorversenyeken. A reklámfilm klassz lett, én pedig aznap nem mostam arcot. Sőt, másnap sem akartam. Sohasem akartam többé arcot mosni, mert azzal lemostam volna magamról az átlagosságomat is. Annyira megmakacsoltam magam, hogy anyámék gyors ütemben beszerezték azt a speckó alapozót, és én megtanultam használni. Persze mindenki azon a véleményen volt, hogy tizennégy évesen még korai elkezdeni a sminkelést, de a kedélyállapotomban beállt kedvező hatást senki sem vitatta. Más ember lettem. Boldog ember lettem. Ettől aztán mindenki megnyugodott. Főleg akkor, mikor anyáék látták, hogy milyen szigorúan betartom a bőrápolás szabályait, az esti lemosást, bőrvédő krémeket és egyebeket. Onnantól kezdve napközben senki sem láthatott alapozó nélkül. Talán ott kezdődött, hogy megszerettem az arcom, a sminkelést és a divatot. Annyira magabiztossá váltam, hogy a legjobb barátnőmmel, Borival indítottunk egy divatvlogot, amint betöltöttük a tizenötöt. Ez lett a második naplóm témája. A videóblogokban azt mutattuk meg, hogyan varázsoltunk anyáink retró ruháiból valami hordhatót. InverzPanda lett a vlogger nevünk, természetesen az én javaslatomra. Izgalmasnak találtam, hogy senki nem sejti, mit takar a név. Bori – akit egy pszichológus nagyival áldott meg az ég – kielemezte, hogy bizonyára titkon arra vágyom, hogy vitiligóval is elfogadjanak az emberek. A vlog azóta is szárnyal, igaz, Bori már nem gyárt tartalmakat ide. Saját blogot indított, ahová az írásait posztolja. Funfictionöket ír a Marvel univerzumról, és nem is rosszakat. Ugyan már más érdekel minket, de ugyanúgy legjobb barátnők vagyunk, és a gimit is együtt kezdtük meg a budapesti Berzsenyiben.