A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Rob Henderson: Troubled: A Memoir of Foster Care, Family, and Social Class

© Rob Henderson, 2024

© Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, LLC

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

Magyar kiadás:

Rob Henderson: Zűrös: Emlékirat a nevelőszülői rendszerről, családról és társadalmi osztályokról

© Szilágyi Áron András, 2025

© MCC Press Kft., 2025

Fordította: Szilágyi Áron András

Szerkesztette: Czókos Gergely

A borítófotó a szerző saját gyűjteményéből származik, és őt ábrázolja az első biciklijével.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-132-6 (print)

ISBN 978-963-644-133-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Klimó Petra

Korrektúra: Malinocki Judit

Borító: E. Zsemberi-Szígyártó Miklós

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Köszönetnyilvánítás

1. Amíg a szíved fel nem robban

2. Apád-anyád idejöjjön!

3. Kiégés

4. Bárhova is sodor az élet

5. Kisfiú

6. Kóbor kutyák

7. Amit elvárnak tőled

8. Potenciálisan káros hatások

9. Ki az a GI Bill? GI Joe testvére?

10. Problémás gyermek

11. Luxushiedelmek

12. Csavarható-forgatható ember

Carmen L. H. J.-nek

Időnként olyan ifjakkal találkozom, kiken nem lelek semmit, amit változtatni vagy javítani kellene; csak az ejt aggodalomba, hogy némelyik teljesen alkalmasnak látszik arra, hogy a kor áramlatában tovaússzék; és itt van az a pont, ahol folyton felhívni szeretném a figyelmet arra, hogy törékeny sajkájában éppen azért adatott az embernek kezébe az evező, hogy ne a habok önkényét, hanem belátása sugallatát kövesse.[1]

Johann Wolfgang Goethe, 1749–1832

ELŐSZÓ

Mivel soha nem volt saját családom, talán én vagyok a legkevésbé jogosult arra, hogy a család fontosságát védelmezzem. Mint olyasvalaki azonban, aki végzettségét tekintve jóval messzebbre jutott, mint amire valaha is számított, azt talán megalapozottabban jelenthetem ki, hogy nagyobb jelentőséget tulajdonítunk az oktatásnak, mint kellene. Hálás vagyok az életem csodálatos alakulásáért, de közvetlenül meg kellett tapasztalnom a felfelé irányuló társadalmi mobilitást, és az oktatási rendszer csúcsára kellett érnem ahhoz, hogy megértsem annak korlátait. Rájöttem, hogy a meleg és szeretetteljes családi otthon mérhetetlenül többet ér, mint a pénz vagy az elért sikerek, amelyektől azt reméltem, hogy kárpótolhatnak.

Az elmúlt nyolc évben megtanultam, hogy a művelt és tehetős emberek gyakran a végzettség alapján döntik el, kinek a véleményét tekintik mérvadónak. De bármilyen autoritással rendelkezem is a könyvemben szereplő témákban, az szorosabban összefügg a nevem eredetével, mint a későbbiekben megszerzett végzettségemmel.

Robert Kim Hendersonnak hívnak.

A nevem mindhárom eleme más-más felnőttől származik. Robert volt a vér szerinti apám neve, aki elhagyott engem és anyámat, amikor csecsemő voltam. Semmilyen emlékem nincs róla. Valójában vele kapcsolatban az egyetlen információm egy dokumentumból való, amelyet attól a szociális munkástól kaptam, aki az ügyemben illetékes volt, amikor Los Angelesben egyik nevelőszülői családtól a másikig hurcoltak.

A középső nevem, Kim, a szülőanyámtól ered – ez volt a családi neve. Nem sokkal a születésem után drogfüggő lett, és képtelenné vált arra, hogy gondoskodjon rólam. Mindössze két emlékem van róla. Gyerekkorom óta nem láttam.

És végül a vezetéknevem, Henderson, az egykori örökbe fogadó apámtól származik. Miután az örökbe fogadó anyám elvált tőle, megszakította velem a kapcsolatot, hogy így álljon bosszút rajta, amiért elhagyta őt. Úgy vélte, ezzel fájdalmat okoz nekem, és az én fájdalmam visszahat majd az örökbe fogadó anyámra. Igaza volt.

E három felnőttben van valami közös: mindhárman elhagytak. Egyikük sem vállalt felelősséget a nevelésemért. Amikor nevelőszülőknél éltem, az orvosok, pszichológusok, szociális munkások és tanárok gyakran használták a zűrös eset kifejezést, hogy engem és a többi elhanyagolt, elhagyott, bántalmazott vagy mellőzött gyereket jellemezzék.

Amikor művelt amerikaiak arról beszélgetnek, hogy mi a legjobb a gyerekeknek, hajlamosak az oktatást úgy kezelni, mintha minden problémára megoldást jelentene, holott inkább a meleg, szeretetteljes nevelés szerencsés következményének kellene tekinteni. Az elit túl könnyen tesz egyenlőségjelet a végzettség és a jóllét közé. Ahogy Nicholas Christakis, a Yale Egyetem szociológus-orvos professzora fogalmazott, „az Egyesült Államokban a gyermekjólét terén szinte minden újítást – beleértve az árvaházakat és a gyermeknevelési támogatásokat – elsősorban a felnőttek érdekei vezérelték, míg az, hogy mi a legjobb a gyerekeknek, másodlagos szempont volt”.[2] A tanult emberek azt kérdezik, hogyan lehetne több hátrányos helyzetű gyereket bejuttatni az egyetemre, ami valóban nemes cél. De az oktatás szerepének hangsúlyozása csak elvonja a figyelmet a lényegről. Azoknak a gyerekeknek, akiknek az enyémhez hasonlóan telik a gyerekkoruk, olyan veszteségekkel kell megküzdeniük, amelyekért egyetlen egyetemi diploma sem fogja őket kárpótolni.

Az oktatás feladata, hogy mankóul szolgáljon egy jobb élet feltételeinek a megteremtéséhez – és sok esetben valóban ezt is teszi. De még ha minden elhagyott, bántalmazott és elhanyagolt gyerek el is végzi az egyetemet, ahogy én, és kényelmes jövedelemre tesz szert, akkor is viselni fogja az élete korai szakaszában szerzett sebeket – vagy a legjobb esetben: hegeket. A bizonytalan környezet és a gondviselők megbízhatatlansága nem azért érintik hátrányosan a gyerekeket, mert csökkentik a jövőbeli esélyeiket arra nézve, hogy bejussanak egy egyetemre, vagy biztosítsák a megélhetésüket, hanem azért, mert fájdalmat okoznak számukra – fájdalmat, amely belevésődik az agyukba és a testükbe, és arra készteti őket, hogy a megkönnyebbülés érdekében olyan dolgokat tegyenek, amelyek gyakran még több kárt okoznak. Diplomákkal és pénzzel nem lehet begyógyítani a gyermekkori rossz bánásmód maradandó hatásait.

Ismerek néhány jómódú embert, akik megpróbálták elképzelni, milyen lehet szegénynek lenni. De senkivel sem találkoztam még, aki megpróbálta volna elképzelni, milyen lett volna a családja nélkül felnőni. Ha az ember gazdagnak születik, természetesnek veszi. Ha szerető családba születik, azt is természetesnek veszi. Az egyik órámon a Yale-en megtudtam, hogy a húsz hallgatóból tizennyolcat a két vér szerinti szülője nevelt fel. Ez megdöbbentett, mert azok közül a gyerekek közül, akiket én ismertem gyerekkoromban, egyet sem nevelt mindkét szülője. Ezek a személyes felfedezéseim szélesebb körű országos tendenciákat tükröznek: míg az Egyesült Államokban a felsőbb társadalmi osztályokba tartozó családokba született gyermekek 85 százalékát neveli a két szülő közösen, addig a munkásosztálybeli családokba születetteknek mindössze 30 százalékát.[3]

A középiskolai barátaim a legkülönfélébb széthullott családokban nőttek fel, és életútjuk összhangban van azokkal az adatokkal, amelyek szerint az egyedülálló anyák vagy a nem szülő gondviselők által nevelt fiúk ötször nagyobb valószínűséggel kerülnek börtönbe, mint azok a fiúk, akiket a két szülőjük közösen nevelt.[4] A fogvatartottak többsége arról számol be, hogy egyedülálló szülők vagy nem szülő gondviselők nevelték őket. Két gyerekkori barátom is a börtönben kötött ki, sőt egy harmadik is oda került volna, ha nem lőtték volna le előtte. A kutatások szerint az Egyesült Államokban a nevelőszülőknél felnövő fiúk 60 százaléka végül börtönbe kerül,[5] míg csupán 3 százalékuk szerez felsőoktatási végzettséget.[6] Ez azt jelenti, hogy minden egyes hozzám hasonlóan lediplomázó, nevelőszülők által nevelt fiúra húsz másik jut, akit lecsuknak.

Többen felvetették az iskolarendszer felelősségét a gyerekek életének alakulásával kapcsolatban. De azoknak az iskoláknak a színvonalával, amelyekbe Kaliforniában jártam (és amelyeket gyakran váltogattam) nem volt gond. Több tanárom biztatott, hogy igyekezzek jobban, és sokan bátorítottak, hogy fedezzem fel a bennem rejlő lehetőségeket. Azonban az otthoni életem olyan zűrzavaros volt, hogy nem éreztem késztetést arra, hogy erőfeszítéseket tegyek. Inkább aludtam az órákon, és különféle balhékba keveredtem a barátaimmal. Otthon nem igazán figyeltek rám, és senki nem érdeklődött a jegyeim iránt. Amikor a felnőttek cserben hagyják a gyerekeket, azok megtanulják saját magukat is cserben hagyni.

Két nappal azután, hogy lediplomáztam, a The New York Timesban megjelent egy nagy hatású véleménycikk „Az egyetem segít a szegényeknek” címmel.[7] Egyetértek a címmel, és magam is úgy vélem, hogy az oktatás kulcsfontosságú a társadalmi mobilitás szempontjából. Mindemellett a cikk jól példázza az elit szűklátókörűségét a szegénységről és az instabilitásról való gondolkodás terén. A szerzők ismertetnek egy kutatást, amely szerint azok az amerikaiak, akik szegénységben nőnek fel, majd egyetemi diplomát szereznek, életük során körülbelül 335 ezer dollárral keresnek többet, mint azok a társaik, akik nem jártak egyetemre. Ezzel szemben a jómódú családból érkező egyetemet végzettek körülbelül 901 ezer dollárral keresnek többet, mint a hasonló körülmények között nevelkedett, felsőoktatási diplomával azonban nem rendelkező személyek. Vagyis a gazdagabbak nagyobb hasznot húznak az egyetemből, mint a szerényebb hátterűek. Érdemes megvizsgálni ezeket az egyenlőtlenségeket. Mi áll mögöttük? Nem is kellett tovább olvasnom, már tudtam is, hogy a szerzők mire akarnak kilyukadni: a tehetősebb családból érkezők „általában nagyobb tekintélyű egyetemekre járnak”. Mint sok hasonló jellegű cikk esetében, itt is a pénz és az oktatás kerül a középpontba. Nem esik szó a traumákról, az elhanyagolásról, az értéktelenség érzéséről és a stresszel terhelt társas kapcsolatokról, amelyek egy eleve szegényes nevelés velejárói. A vitát úgy keretezik, mintha a hátrányos helyzetű gyerekek fő problémája az lenne, hogy nem járnak elég jó egyetemre, aminek következtében nem tesznek szert kellően magas jövedelemre.

Vagy vegyük például a The Atlantic folyóiratban megjelent „A házasság gazdagabbá teszi gyermekeinket – elmondjuk, miért”[8] című népszerű cikket, amelyet W. Bradford Wilcox szociológiaprofesszor írt. Wilcox meggyőző bizonyítékokat mutat be arra vonatkozóan, hogy az egyszülős családokban élő gyerekekhez képest a házas szülőkkel rendelkező gyerekek nagyobb valószínűséggel végzik el az egyetemet, és kapnak jobban fizető állást. Számításai szerint a fiatal felnőttek legalább 44 százalékkal nagyobb valószínűséggel szereznek diplomát, ha házas szülők nevelik őket, mint akkor, ha egyedülállók. Wilcox így folytatja: „Ez azért fontos, mert az egyetemi diploma jobb munkalehetőségekkel, a munkanélkülivé válás kisebb esélyével és lényegesen nagyobb munkabérrel jár.” Ez mind jó dolog, de mint sok más hasonló cikk, ez is azt sugallja, hogy a stabil család elsősorban azért jó a gyerekeknek, mert felkészíti őket arra, hogy egyetemre járjanak, és több pénzt keressenek. A cikk álláspontja szerint a szegénység egyetlen fajtája, amelyre érdemes összpontosítani, az oktatási és pénzügyi szegénység, nem pedig a szociális vagy az érzelmi. Más szóval, ahhoz, hogy meggyőzze a magasan képzett embereket – a The Atlantic és a hasonló folyóiratok olvasóit – arról, milyen fontos a család a gyermekek számára, a szerzőnek a gazdasági és szakmai előnyök nyelvén kellett érvelnie.

Végezetül érdemes szót ejteni egy, a közelmúltban megjelent, James J. Heckman Nobel-díjas közgazdász irányításával készült tanulmányról is. A szerzők összehasonlították az amerikai és a dán gyerekek életútjának alakulását, és megállapították, hogy „a bőkezű dán szociálpolitika ellenére a család befolyása a gyermekek jövőjére nézve Dániában körülbelül ugyanannyira meghatározó, mint az Egyesült Államokban”. Annak ellenére, hogy Dániában az állam sokkal több segítséget nyújt, és ingyenes a felsőoktatás, a tanulmányi eredmények és az oktatási mobilitás terén a gazdag és az alacsony jövedelmű családokból származó gyermekek közötti különbségek mértéke gyakorlatilag ugyanakkora, mint az Egyesült Államokban. Az egyik értelmezés szerint az oktatási és gazdasági lehetőségekhez való hozzáférés nem számít sokat, ha a gyerekek szegény vagy rendezetlen családi háttérrel rendelkeznek. Dániában a házasságon kívül született gyermekek aránya 54 százalék, ami magasabb, mint az Egyesült Államokban, ahol ez az arány 40 százalék.[9] Az egyedülálló szülők által nevelt gyermekek száma pedig gyakorlatilag azonos a két országban.[10]

Heckman és szerzőtársa áttekintették azokat a kutatásokat, amelyek arra engednek következtetni, hogy a gyermekekre nagy hatással van a családjukkal való érintkezés, majd megállapították: „A közpolitika- és társadalomkutatók ennek ellenére gyakran figyelmen kívül hagyják ezeket az alapvető szempontokat, és elhanyagolják a családok befolyásának és az általuk a politikai intézkedésekre adott válaszoknak a központi szerepét”.[11] A törődő családok gyermekei vannak a legjobb helyzetben ahhoz, hogy kihasználják az oktatási rendszer biztosította előnyöket. Az elhanyagolt vagy rossz bánásmódban részesülő gyerekek ritkán tudnak ugyanúgy élni ezekkel a lehetőségekkel.

Jó döntéseket hozni még a legelőnyösebb körülmények között is meglehetősen nehéz. Csak azért, mert tudod, hogy valami a hasznodra válik, még nem jelenti azt, hogy meg is teszed. Gyerekként én is tudtam, hogy a döntéseim nagy része nem bölcs, de egyszerűen nem érdekelt. A tudás önmagában nem elég. A gyermekek számára nagyon sokat jelent, ha stabil környezetben, két szülővel élnek, akik betartatják a szabályokat, odafigyelnek rájuk, és biztonságérzetet nyújtanak számukra. Sok hátrányos helyzetű gyerek számára hiába kínálunk fel lehetőségeket, ők ugyanis szándékosan vissza fogják utasítani azokat, mert a rossz bánásmódban töltött évek után gyakran nem éreznek késztetést arra, hogy javítsanak az életükön.

Mások azt gondolják, hogy a gazdasági hatások a legmeghatározóbb tényezők az életem különböző időszakaiból származó kortársaim sorsának alakulása közötti különbségek tekintetében. A gyerekkori barátaim és én valóban szegényen nőttünk fel, és megtapasztaltuk az anyagi nélkülözés okozta stresszhatást. De ez esetben nem csak a pénzről van szó. Van itt valami más is, amit nem hagyhatunk figyelmen kívül.

Hogy mi is az pontosan, ahhoz fontos támpontot ad a Developmental Psychology című tudományos folyóiratban 2012-ben megjelent, széles körben idézett tanulmány. Egy pszichológusokból álló csoport megállapította: nem nagyobb a valószínűsége az alacsonyabb jövedelmű családokban nevelkedő gyermekek tekintetében, hogy felnőttként kockázatos viselkedést fognak tanúsítani vagy bűncselekményeket fognak elkövetni, mint a tehetősebb családokból kikerülő társaik esetében.

Ha azonban a stabil környezetben nevelkedett gyermekeket hasonlítjuk össze az instabil környezetben nevelkedettekkel, akkor azt találjuk, hogy az utóbbiak esetében jelentősen nagyobb a valószínűsége annak, hogy későbbi életük során káros vagy destruktív viselkedést fognak tanúsítani. A kutatók megállapították, hogy a gyermekkori instabilitás és a felnőttkori káros viselkedésformák közötti kapcsolat a családi jövedelmet állandónak véve is szignifikáns maradt.[12]

Egyszerűbben szólva: a szegénységnek nem ugyanolyan a hatása, mint a káoszban való létezésnek.

A tanulmány szerzői a kutatás részeként kidolgoztak egy gyermekkori instabilitási skálát. Kíváncsiságból kitöltöttem a tesztet. Többek között olyan kérdések voltak benne, hogy milyen gyakran költöztem, milyen gyakran költöztek ki és be mások a lakásokba, amelyekben éltem, és mennyi bizonytalanság volt a hétköznapi életemben. Kiderült, hogy az Egyesült Államok lakosságának leginstabilabb gyermekkorral rendelkező 1 százalékába tartozom.

Nézeteimet az átélt megpróbáltatások formálták, valamint az ezekből levont tanulságok: nevelőszülők, szélsőséges instabilitás, válások, szétköltözések, szülők és testvérek, akik beléptek, majd kiléptek az életemből, és mindaz a fájdalom, tompultság, izgalomkeresés, erőszak és szerhasználat, ami ebből fakadt. Ezek a tapasztalatok arra késztettek, hogy megfontolás tárgyává tegyem, milyen környezet a legelőnyösebb a gyermekek számára. Bizonyosan nem olyan, amilyenből én jöttem.

Számos változatban hallottam már a „hálás vagyok mindazért, amin keresztülmentem, mert ez tett azzá, aki vagyok” mondatot. Annak ellenére, hogy büszke vagyok arra, amit elértem, határozottan nem értek egyet ezzel a hozzáállással. Ez az üzlet nem éri meg. Ha választhatnék, szívesen elcserélném a legmagasabb iskolai végzettséggel rendelkező 1 százalékbeli helyemet arra, hogy ne tartozzak a leginstabilabb gyermekkorral rendelkező 1 százalék közé. Eddigi életem nagy része sikertelen menekülés volt a gyermekkorom elől. Minden egyes költözés, minden egyes alkalom, amikor egy másik felnőtt csalódást okozott, és minden egyes alkalom, amikor én okoztam magamnak csalódást, olyan érzést keltett bennem, mintha Mentost dobtam volna a kólába, és jól rázártam volna a kupakot, azt gondolván, hogy minden rendben lesz.

Könyvem minden egyes fejezetét a különböző életkorú énjeim szemszögéből írtam. Az általam használt nyelvezet nagy része ma már durvának vagy sértőnek számítana. Így beszélgettünk a barátaimmal a nem túl távoli múltban, az 1990-es évektől a 2000-es évek közepéig. Célom, hogy első kézből mutassam meg, milyen volt az élet egy rendezetlen körülmények között nevelkedett gyermek számára abban az időszakban. Fejezetről fejezetre igyekszem egyre érettebb fejjel megfogalmazni a leszűrt tanulságokat. Emiatt van, hogy a mélyebb elmélkedéseim nagy részét az utolsó fejezetekre tartogatom. Ennek oka őszintén szólva az, hogy gyerekként – hiába éltem át mindazokat a dolgokat, amelyeket átéltem – nem rendelkeztem mélyebb rálátással a helyzetemre. Amikor a gyerekek túlélő üzemmódban vannak, nem sok energiájuk marad elmélkedni. Csak később, stabilabb környezetben élve kezdtem el mélyebbre ásni, és jöttem rá, hogy fiatalkorom nagy részét a „harcolj vagy menekülj” állapotában töltöttem. Megosztom a fentebb említett felismeréseimet, és felvázolom a kontextust is, amelyek közepette megszülettek. Gyerekként hasznos lett volna, ha egy idősebb énem segített volna megérteni mindazt, amit átéltem, beleértve a történésekre adott reakcióim okait is. Nekem nem volt ilyen segítségem, de olvasóimnak – bizonyos mértékig – lesz.

Arra a meggyőződésre jutottam, hogy a társadalmi mobilitás nem lehet a társadalmunk elsődleges célja. A felfelé irányuló mobilitásnak ehelyett sokkal fontosabb dolgok járulékos következményének kellene lennie: ezek pedig a család, a stabilitás és a gyermekek érzelmi biztonsága. Még ha a felfelé irányuló mobilitás lenne is az elsődleges cél, a biztonságos családi környezet mindennél jobban segítené ennek elérését. A sikeresség egyezményes szimbólumai nem szolgálhatnak gyógyírként az instabil neveltetés következményeire.

Szegénységben nőttem fel, a hadseregben találkoztam a középosztály tagjaival, később pedig a Yale-en a jómódúak világába csöppentem. A történetem nem lenne teljes, ha nem reflektálnék ezeknek a különböző csoportoknak a sajátosságaira. Az olvasók elé tárom, hogy mit jelentett számomra szegény és diszfunkcionális háttérből érkezni, és végigjárni az amerikai társadalmi ranglétrát. E tapasztalatok során sokat megtudtam azokról, akik a létra csúcsán vagy annak közelében foglalnak helyet, és ez ösztönzött arra, hogy kidolgozzam a luxushiedelmek elméletét. Ezek olyan eszmék és vélemények, amelyek alacsony költséggel biztosítanak státuszemelkedést a felső társadalmi osztály számára, miközben gyakran költséget rónak az alsóbb osztályokra.

2020-ban fogtam hozzá ennek a könyvnek az írásához, alig több mint egy évvel azután, hogy megkezdtem a tanulmányaimat doktori hallgatóként a Cambridge-i Egyetemen. Ekkor már olyan életet éltem, amelyet tizenhét éves koromban abszurdnak és viccesnek találtam volna. Egy átlagos napon reggel 6 óra körül kelek, és egy nevetségesen drága biciklivel eltekerek az egyetemi csónakházhoz. Cambridge-ben olyan fagyos a levegő, hogy a húszperces út végére már nem érzem az arcom. Itt csatlakozom hét másik sráchoz, és két órán át evezünk a Cam folyón. Később bemegyek az egyetemi irodámba, amelyen egy másik doktorandusszal osztozunk. Ő általában egy kicsit később érkezik, mint én, és egyszer megkérdezte:

– Miért jársz evezni, ha ilyen korán kell kelned hozzá?

– Azért – magyaráztam –, mert ez rendszert visz az életembe.

Káoszban nőttem fel, és később rájöttem, hogy a stabilitás segít az összpontosításban, és abban, hogy elérjem a céljaimat. Az irodában írok, olvasok, statisztikai elemzéseket végzek, szakirodalmak után nyomozok, megbeszéléseket tartok, és egyéb olyan tudományos dolgokat csinálok, amiket a tizenéves énem el sem hinne. Esténként a barátnőmmel töltöm az időt, lefekvés előtt még dolgozom egy kicsit, és így zárom a napot. A Covid-lezárások alatt változtatnom kellett a bevett rutinomon, ezért új szokást vezettem be azzal, hogy ennek az emlékiratnak az írásával foglalatoskodtam.

A gyermekkorom felelevenítése mentális időutazás révén, majd később oly módon, hogy a régi emlékek felidézése érdekében ténylegesen felkerestem azokat a helyeket, ahol felnőttem, sokkal megterhelőbb volt, mint gondoltam. Az írással töltött időszak után a jelenbe visszatérni olyan érzés volt – még a 2020–2021-es évek kifordult világában is –, mintha egy olyan nyugodt, paradicsomi környezetbe csöppennék, amilyenről gyerekként csak álmodozhattam.

Végezetül szeretném tisztázni, hogy a könyvben szereplő történetek mind megfelelnek a valóságnak, bár néhány nevet és dátumot megváltoztattam. Korai emlékeket osztok meg, amelyek eredetileg egy gyermek elméjében tárolódtak, és bár megpróbálom a legjobb tudásom szerint átadni azokat, természetesen fennáll a lehetősége, hogy nem minden esetben tükrözik teljesen pontosan a valóságot. Figyelembe véve, hogy a stressz hogyan hat a kisgyermekekre, gyanítom, hogy az agyam – talán a saját védelmem érdekében – elhomályosított néhány részletet.

RKH

Cambridge

2023

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm ügynökömnek, Dylan Colligannak a Javelinnél, hogy meglátta a könyv lehetőségét a The New York Timesban 2018-ban megjelent véleménycikkemben. Hálás vagyok szerkesztőimnek, Rebecca Strobelnek, Maggie Loughrannak és Natasha Simonsnak a Simon & Schusternél a szerkesztői iránymutatásukért és a türelemükért, amelyet azalatt tanúsítottak, hogy lassan megértettem, miről is szól igazán ez a könyv, miután elkezdtem írni.

Külön köszönettel tartozom John Lewis Gaddis professzornak, aki elsőként olvasta el és véleményezte a kézirat korai változatait. A szövegbe és a történetbe vetett bizalma segített eloszlatni a projekt kezdetén meglévő kételyeimet.

Továbbá köszönettel tartozom Emily Yoffénak, Molly Schiesslnek, Steve Helynek, Katharine Birbalsingh-nek, Will Storrnak, Jim O’Shaughnessynek, Esteban Elizondónak, Drew Pinskynek, Nicholas Christakisnak és Jake Fischernek a kézirat elolvasásáért és az annak kapcsán adott hasznos visszajelzésekért. Sokat tanultam a James Clearrel, Margi Conklinnal, Jim Daóval, Tucker Maxszel, J. D. Vance-szel, Tara Westoverrel és Alicia Wittmeyerrel az írásról folytatott beszélgetésekből is.

Sokféle okból hálás vagyok a családomnak, nem utolsósorban azért, hogy segítettek felidézni hosszú ideje elfeledett emlékeimet.

Végezetül köszönetet mondok Carmen Hui Jing Limnek a bölcsességéért, a kedvességéért és a meglátásaiért.

1.

AMÍG A SZÍVED FEL NEM ROBBAN

2018. május 21-én diplomáztam a Yale Egyetem pszichológia alapszakán. Nem sokkal a diplomaosztó ünnepség előtt még egyszer utoljára végigsétáltam a húgommal az egyetem tündérmesébe illő kampuszán. Egy csoporttársam utánunk kiabált. Megkérdezte, hogy csatlakozhatnának-e a fiújával, mert kezdenek besokallni a családjaiktól. A húgom éppen a neogótikus épületeket fotózta az Instagramra.

A barátom elvigyorodott, átkarolta a vállamat, és azt suttogta:

– Szóval, ki ő? – És Hannah felé biccentett.

– Matthew, ő a húgom – válaszoltam.

– Tényleg? Nem is hasonlítotok egymásra.

– Örökbe fogadtak. Már mondtam. – Matthew-nak igaza volt. Bár a húgom és én hasonló etnikai háttérrel rendelkezünk – mindketten félig koreaiak vagyunk –, tényleg nem nagyon hasonlítunk egymásra.

– Ja, tényleg. Hát nem semmi! Yale, aztán irány Cambridge. És te vagy az egyetlen nevelt gyerek, akit ismerek. A családod megnyerte az örökbefogadási lottót!

Vele nevettem:

– Hát, lehet, hogy így van.

Ha a legtöbb embert megkérdezzük, hogy mi a legkorábbi emlékük, akkor az általában hároméves korukból származik. Íme az enyém.

Vaksötét van. Anyám ölébe kapaszkodom. Annyira belefúrom az arcomat a hasába, hogy nem kapok levegőt. Ki kell bújnom, hogy levegőt vegyek. Két rendőrt látok fölöttünk. Tudom, hogy el akarják vinni az anyámat, de félek, és nem akarom elengedni. Olyan erősen tapadok rá, ahogy csak tudok.

A belső riasztóim bekapcsolnak, és zokogok. Azt akarom, hogy az idegen, fekete ruhás férfiak tűnjenek el.

Az emlék álomszerűen folytatódik, egy hosszú, fehér folyosón vagyunk anyámmal. Egy padon ülök mellette, és csokis tejet iszom. Hároméves lábaimat a padló fölött lóbálom. Tüsszentek, és kiöntöm a csokis tejet. Anyámra nézek segítségért, de ő nem tud odanyúlni. Bilincsben van.

A szülőanyám a dél-koreai Szöulból érkezett az Egyesült Államokba. Apja, a nagyapám egykor rendőrnyomozó volt, majd egy műtrágyagyártó cég alapítását követően meggazdagodott. Anyám fiatalon Kaliforniába költözött, és egy félévet elvégzett egy egyetemen, mielőtt otthagyta volna. Amíg tanult, a szülei támogatták. Miután kiemeltek a gondozásából, egy törvényszéki pszichológus megkérdezte tőle, hogy fogyasztott-e drogokat az egyetem alatt. Azt válaszolta:

– Ez egy pszichedelikus korszak volt.

Néhány évvel az Egyesült Államokba érkezése után találkozott apámmal, és terhes lett velem. Felnőttként csináltattam egy DNS-tesztet, amelyből kiderült, hogy apám latinó volt, mexikói és spanyol felmenőkkel. Nem sokkal a születésemet követően elhagyta anyámat, semmilyen emlékem nincs róla. Az ügyemben illetékes szociális munkás szerint anyámnak már volt két fia két különböző férfitól, amikor velem teherbe esett. Soha nem találkoztam a féltestvéreimmel. Nem mintha próbáltam vagy akartam volna. Fiatalkoromtól kezdve távol akartam tartani magamtól minden emléket, amely a származásomra emlékeztetett.

Csecsemőkoromban anyám egy autóban lakott velem. Körülbelül egy évvel később egy nyomorúságos lakásba költöztünk Westlake-ben, Los Angeles egyik szegénynegyedében. A szociális munkások dokumentumaiban az áll, hogy anyám egy fürdőköpeny övével egy székhez kötözött, hogy egy másik szobában zavartalanul betéphessen. Zúzódások és sebhelyek voltak az arcomon. Miközben anyám drogozott, én a másik szobában ordítva küzdöttem azért, hogy kiszabaduljak.

Végül, miután ez többször is előfordult, a lakótelepi szomszédaink is meghallották a sikolyaimat. Ők hívták a rendőröket. Később megszereztem egy jelentést egy Los Angeles megyei törvényszéki pszichológustól:

Az ingatlan gondnoka jelentette, hogy ismert drogfogyasztókkal áll kapcsolatban. Sokan, főleg férfiak, ki-be járkáltak a lakásába tetszőleges napszakokban, és elmondások szerint szexuális szolgáltatásokkal fizetett a drogokért. Ő visszautasította ezeket a vádakat.

A fentiekre való tekintettel jelenleg nem javasolhatom, hogy ő kapja meg a fia felügyeleti jogát. Noha nem vonom kétségbe a fia iránti szeretetét, a környezet, amelyet életteréül választott, nem kedvez a gyermeknevelésnek. Ráadásul hamarosan újra hajléktalanná válhat.

Anyámat a letartóztatása után visszatoloncolták Dél-Koreába. Soha többé nem láttam. Különös módon sok nem örökbe fogadott ember kérdezi meg tőlem, hogy próbáltam-e megtalálni őt, és amikor kiderül, hogy nem, gyakran csodálkoznak a válaszon. Más örökbefogadottak ezzel szemben ritkán kérdezik meg, hogy próbáltam-e felvenni a kapcsolatot a vér szerinti szüleimmel, és ha mégis, soha nem lepődnek meg azon, ha nemmel felelek. Mi értelme megtalálni valakit, aki nem akarta, hogy az élete része legyél?

Apa és anya nélkül, háromévesen kerültem be a Los Angeles megyei nevelőszülői rendszerbe.

Ötből egy nevelt gyermek legalább öt nevelőszülői családnál fordul meg a rendszerben töltött idő alatt. A nevelt gyermekek háromnegyede legalább két évet tölt el a nevelőszülői rendszerben, 33 százalékuk öt vagy több évet. Négyből egy gyermeket fogadnak örökbe. A nevelőszülői rendszerből való kikerülés mediánéletkora hét év.[13] Én magam is egy adatpont vagyok e statisztikák mindegyikében. Gyakran kérdezik tőlem, hogy miért helyezik át a nevelt gyerekeket ennyi különböző otthonba, még akkor is, ha valahol viszonylag jó helyük van. Ennek egyik oka az lehet, hogy a vér szerinti szülő vagy más családtag időközben alkalmassá válhat a gyermek gondozására. Ha azonban a gyermek túlságosan kötődik a nevelőszüleihez, az problémássá teheti a biológiai családjába való visszaintegrálódást. Ezért a gyerekeket megelőző jelleggel helyezik át egyik helyről a másikra, hogy ne kötődjenek túlságosan egy adott családhoz. De rengeteg olyan gyerek van, mint én, akiknek nincs lehetőségük arra, hogy egy családtagjuk befogadja őket, és akiket ez a stratégia szükségtelenül foszt meg a stabilitástól.

A szociális munkásoktól kapott dokumentumok szerint összesen hét különböző nevelőszülői családnál éltem Los Angelesben. Két helyen csak rövid időt töltöttem (kevesebb mint egy hónapot), és semmi említésre méltó nem történt. Két másik esetről azért nem tudok beszámolni, mert legnagyobb megdöbbenésemre egyszerűen nem emlékszem rájuk. Lehetséges, hogy az itteni élmények annyira felkavaróak voltak, hogy az emlékeim törlődtek. Az is elképzelhető, hogy olyan rövid ideig tartózkodtam ezekben az otthonokban, hogy a róluk szóló emlékeim összemosódtak az azokhoz a helyekhez kapcsolódókkal, amelyekre emlékszem – remélem, inkább erről van szó. Érdemi emlékeim három nevelőszülői családról vannak.

Miután elvettek anyámtól, különböző felnőttek összevissza nyüzsögtek körülöttem. Zavarodott és rémült voltam. Útban az első otthonom felé, még mindig az anyámtól való elszakadás miatt szorongva, remegtem az autósülésben, miközben a szociális munkás vezetett. Végül a fizikai és érzelmi kimerültségtől elaludtam, és a nevelőszülők házában ébredtem fel.

Kicsi és zsúfolt kétlakásos ház volt. Hét gyerek lakott az új otthonomban, többnyire feketék és latinók, illetve egy fehér is. A faji hovatartozás egyébként egyik otthonomban sem igazán számított. Az életkor annál inkább. Egy idősebb, tizenkét év körüli gyerek volt a falkavezér. Ő volt a tévékapcsoló felelőse, és erőszakosan fenyegetett bennünket, ha azt próbáltuk nézni, amit mi akartunk. Az időnk nagy részét tévénézéssel, felnőtt felügyelet nélküli csetepatéval és étel utáni kutakodással töltöttük. A háttérben általában az MTV ment, és úgy rémlik, hogy minden nap a TLC Waterfalls című száma szólt.

Néhány hónap után megszoktam az ottani életet. Egy nap éppen dinoszauruszost játszottam a többi gyerekkel az asztal alatt. Hirtelen egy felnőtt szakította meg a játékunkat. Ez furcsa volt. Az itteni nevelőszülők az étkezéseket és a fürdetést leszámítva általában magunkra hagytak minket. Vonakodva kukkantottam ki az asztal alól. Egy fekete nő térdelt mellém, és azt mondta, ideje indulnunk. A nőben Gerrire ismertem, aki elhozott autóval ebbe az új otthonomba. Ösztönösen tudtam, hogy el fog vinni valahova máshova, és ide nem térek vissza többet. Mélyen legbelül sejtettem, hogy a helyzetem stabilizálódása nem bizonyulthat tartósnak. Emlékszem, hogy már négyévesen is zavart, hogy a tévében szereplő emberek családja más volt, mint a miénk. A tévében látott családok mind ugyanolyanok voltak. A gyerekek mindig ugyanazokkal a szülőkkel éltek, soha nem kellett máshova költözniük. Eközben nekem azt is át kellett élnem, hogy néhány nevelt testvérem elment, és újak jöttek helyettük.

Gerri megismételte, hogy ideje indulni. Sírva fakadtam. Azzal a fajta sírással, amikor a gyerekek elveszítik az uralmat a testük felett, és szinte még levegőt sem vesznek. Az asztal egyik lábába kapaszkodtam, nem akartam elengedni. Az egyik nevelőszülő próbált megnyugtatni, elmondta, hogy új családhoz fogok kerülni. Nem fogtam fel, amit mond. Nem akartam új családot, velük akartam maradni a már megszokott környezetben.

Ők voltak az egyetlen szülők, akiket igazán ismertem, noha napközben alig láttam őket. Fogalmam sem volt, hova megyek. Az új nevelőszülői ház felé vezető utat végigbőgtem. Amikor pedig megérkeztünk, belekapaszkodtam Gerribe, nem akartam elengedni a lábát. Ő lett az új horgonyom. Ő volt az egyetlen ismerős dolog ebben a furcsa, új házban, ami tele volt idegen gyerekekkel és felnőttekkel, akik olyan nyelven beszéltek, amelyet nem értettem. A ház West Covinában állt, Los Angeles megye egy munkások lakta részén, ahol főként latinó és ázsiai családok éltek. Az első néhány napban alig ettem valamit. Valahányszor Dela Peñáék, az új nevelőszüleim megpróbáltak megetetni, eltoltam magamtól az ételt, és azt mondtam, fáj a hasam. Tényleg fájt: a stressztől, amelyet az előző nevelőszülőktől való elszakadás okozott. De emellett, anélkül, hogy tudatában lettem volna, éhségsztrájkot is folytattam. Arra gondoltam, ha elég sokáig nem eszem, talán Gerri újra eljön, és megkérhetem, hogy vigyen vissza az előző otthonomba. Nem jött el, és végül az étvágyam is visszatért.

Az új nevelőszüleim filippínók voltak. Az apa jól beszélt angolul, de ő nem sokat volt otthon. A feleségének viszont nehézséget okozott az angol nyelv, ami pedig az én dolgomat nehezítette meg. Ennél a családnál kezdtem el az iskolát. Az első napomon sorban álltam a menzán. A konyhás néni kérte az étkezőkártyámat, de olyanom nem volt. A kezembe nyomott egy nyomtatványt, és azt mondta, addig nem ebédelhetek, amíg nincs kitöltve.

Elvittem ezt az űrlapot Mrs. Dela Peñának. Vetett rá egy pillantást, és megjegyezte, hogy ő nem fog fizetni az ingyenes iskolai étkezésért. Azt gondolta, hogy az űrlapra a fizetés miatt van szükség, ezért nem töltötte ki, holott csak ezzel kellett volna regisztrálnia engem az ingyenes étkeztetési rendszerbe. Akkoriban nem értettem ezt az egész kavarodást, de arra rájöttem, hogy nem fogok tudni ebédelni az iskolában. Nagyon sokszor voltam éhes.

Minden egyes nap beálltam a sorba, hátha valami csoda folytán egyszer csak benne lesz a nevem a rendszerben. Néha arról álmodoztam, hogy belopakodom, és elcsenek pár csirkefalatot vagy egy szelet pizzát. A konyhás néni minden egyes nap elnézést kért, és kérte a kártyát. Én pedig leültem, és néztem, ahogy a többi gyerek ebédel. Eleinte úgy gondoltam, nem nagy ügy. De lassan rájöttem, hogy a többi gyerek furának tartja, hogy nekem nincs mit ennem. Az egyik osztálytársamnak, Anthonynak az anyukája csomagolt ebédet. Néha nekem adta a sonkás szendvicse felét. Egyszer egy gyerek megkérdezte tőle, elcseréli-e vele a szendvicsét egy kis chipsre. Anthony nemet mondott, mert nekem akarta adni a fele szendvicsét.

– Miért adod oda Robertnek a felét? Ne már, cseréljünk! Nem szeretem a Fritost.

– Nem lehet – mondta Anthony, és felém biccentett. – Neki nincs ebédje.

Anthony azt is megengedte, hogy rajzoljak a színes ceruzáival, és néha elhívott magukhoz rajzfilmeket nézni.

Egyik nap, amikor sorban álltam a menzán, a konyhás néni rám mosolygott.

– Van egy meglepetésem – mondta. Elővett egy étkezőkártyát a zsebéből, és átnyújtotta. Rögtön ő lett a kedvencem a suliban. Minden alkalommal megköszöntem neki, amikor találkoztunk. Soha nem tudtam meg, hogyan intézte ezt el nekem. Elég igénytelen kisgyerek voltam, de hálás azért, hogy úgy ebédelhetek, mint a többiek. Így kevésbé éreztem magam kívülállónak. És az órákon is könnyebb volt úgy odafigyelni, hogy nem voltam éhes.

Otthon is nagy harcok folytak az ételért ennél a családnál. Öt vagy hat nevelt testvérem volt, és ezenfelül a nevelőszüleim távolabbi rokonságának tagjai, köztük sok serdülő fiú. Gyakran még azelőtt felfalták az étel nagy részét, hogy a fiatalabb nevelt gyerekek bármit is ehettek volna. Az egyik nevelt testvérem és én néha összefogtunk, hogy együtt csenjünk ki valami harapnivalót a kamrából. Egy nap hazajöttem az iskolából, és nem volt sehol.

– Az anyukája hazavitte, Robert – magyarázta Mrs. Dela Peña.

– Jó – mondtam. Meg akartam kérdezni, velem is megtörténhet-e ugyanez. De reménykedtem benne, hogy nem, és féltem, hogyha megkérdezem, talán mégis.

Élt a házban egy idősebb férfi is, Mrs. Dela Peña apja. Kedvesen bánt velem. Egész hétvégéket töltött csirkefőzéssel a konyhában. Mindig segítettem neki, ő pedig adott nekem az ételből. Imádtam a csirkéjét, főleg a combot. Sok időt töltöttem az öreggel, még akkor is, ha a nyelvi akadályok miatt nem tudtunk beszélgetni egymással. Hozzám hasonlóan őt is többnyire levegőnek nézték a házban.

Bár a mindennapi tapasztalataink a nevelt testvéreimmel már eleve zavarosak voltak, gyanítom, hogy az 1990-es évek közepe egy véletlen egybeesés miatt különösen zavarba ejtő időszak volt minden ötéves számára. Hallottam, hogy „Simpsonról” beszélnek a tévében. A nevelt testvéreimmel fellelkesültünk, mert azt hittük, A Simpson család megy éppen. De aztán csalódottan kellett elkullognunk, amikor láttuk, hogy csak a hírekben beszélnek egy fickóról valamilyen tárgyalóteremben.

Néhány héttel később a nevelt testvéremet visszahozták. Azt mondta, az anyja „megint bajba keveredett”. Nagyon örültem, hogy visszajött, és adtam neki egy fél szelet szikkadt kuglófot, amit az ágyam alatt rejtegettem. Néha elgondolkodtam azon, hogy a nevelt testvéremhez hasonlóan értem is visszajön-e valaha az anyám. Apám még csak fel sem merült bennem, mivel őt soha nem ismertem. Később rájöttem, milyen szerencsés vagyok, hogy anyám visszaköltözött Dél-Koreába, azt pedig nem tudtam, ki az apám. Sok nevelt testvéremmel ellentétben nekem nem kellett megtapasztalnom, milyen az, amikor a vér szerinti szülők időről időre való felbukkanása mérgezi egy gyerek életét.

* * *

Ebben a házban sok serdülő fiú élt. Néhányan az unokaöccsei vagy távolabbi rokonai voltak a nevelőszüleimnek, ők az angol mellett tagalog nyelven is beszéltek, és voltak idősebb nevelt fiúk is.

Általában a garázsban lógtak: piáltak, cigiztek, videóklipeket néztek az MTV-n, vagy rádiót hallgattak. A zene olyan hangos volt, hogy néha szó szerint beleremegtek a ház falai. Olyan dalokra emlékszem innen, mint Cooliótól a Gangsta’s Paradise vagy a Bone Thugs-n-Harmonytól a Tha Crossroads.

Egy nap besétáltam a garázsba. Éppen Dr. Dre Keep Their Heads Ringin’ című számának klipje ment a tévében. A fiúk általában ügyet sem vetettek rám, amikor beléptem. Láttam egy kis poharat az asztalon, benne aranybarna folyadékkal. Almalének nézett ki, úgyhogy fogtam, és belekortyoltam. Szörnyű íze volt. Kiöntettem a pohár tartalmát, amire a nagyok is felfigyeltek. Kinevettek, és megkérdezték, mit csinálok.

– Azt hittem, dzsúsz – mondtam.

– Jaja, vágom – röhögött az egyik srác, majd lenémította a tévét, és elkezdett babrálni a hordozható magnón, mire felhangzott Snoop Doggtól a Gin and Juice.

Egy másik srác felszisszentett egy doboz szénsavas üdítőt, és a kezembe nyomta.

– Ezt kóstold meg – mondta.

Beleszagoltam. Nem üdítő volt.

– Sör, kóstold csak meg.

Belekortyintottam. Szörnyű íze volt. Fintorogva elszaladtam, mire mindenki nevetésben tört ki.

Az egyik fiú a házban a nevelőszüleim vér szerinti gyereke volt. Az egyik garázsbeli srác pedig az unokatestvére, és csak egy kicsivel idősebb nálam. Elmeséltem neki a történteket.

– Én is kértem már, hadd kóstoljam meg a sört, de addig piszkáltak, amíg el nem futottam. Azt mondták, anyukám mérges lesz – mondta.

Azt gondoltam, ez azt jelenti, hogy a srácok kedvelnek engem, így tehát még inkább el akartam nyerni a jóindulatukat. Visszamentem, és kértem még sört. Mindannyian néztek, és várták, hogy mi fog történni. Belekortyoltam, majd köhögni kezdtem.

– Semmi baj, majd belejössz – mondta az egyikük vigyorogva, miközben elvette tőlem a dobozt, és belekortyolt.

Tanítottak néhány káromkodást – a kedvencem a faszfej volt, mert a tanár erre a szóra reagált a legélesebben, amikor kimondtam.

Néhányuknak voltak tetkói. Kijelentettem, hogy én is sok ilyet szeretnék, ha majd nekem is olyan nagy izmaim lesznek, mint nekik.

– Nem így kapták el Angelt? – kérdezte egyikük.

– De igen, tesó – mondta egy másik. – Ha tetkóid vannak, könnyebben elkapnak a zsaruk.

– Miért? – kérdeztem.

– Kiderítik, milyen tetoválásaid vannak, az alapján megtudják, ki vagy, és így könnyebben megtalálnak.

Így már érthető volt. Még mindig akartam egyet, de már nem annyira.

Az egyik idősebb nevelt testvérem elmesélte, miért került hozzánk. Azt mondta, hogy az anyja több napra lelépett az egyik fiújával egy kis tivornyázásra. Tizenkét évesen magára hagyták. Egy tanára jött rá, hogy egyedül él, és jelentette a hatóságoknak. Ekkor helyezték hozzánk. Később a középiskolájukban néhány másik sráccal együtt kicsaltak a folyosóra egy fiút, és halálra szurkálták. Többet nem láttam ezt a srácot. Megkérdeztem az egyik nevelt nővéremet, hogy mi történt vele, mert senki sem beszélt róla, hogy miért tűnt el hirtelen. Megállt, és azt mondta, hogy elvitték a „javítóba”. Nagyjából tudtam, mi az a javító. Ide mentek a rossz gyerekek. Kérdeztem, hogy fogjuk-e még valaha látni. Azt felelte, nem tudja, de néhány héttel később elmondta, hogy a srác felakasztotta magát. Ekkor hallottam először az öngyilkosságról.

Hónapokkal később Gerri, a szociális munkás ismét megjelent a háznál. Azt mondta, itt az ideje továbbállnom. Épp elmúltam hétéves, és ezúttal nem sírtam. Le voltam törve, de a könnyek nem jöttek. Megtanultam bezárkózni, elszigetelni magam az érzelmeimtől. Gerri segített összeszedni a ruháimat, és betette őket egy fekete szemeteszsákba. Felvett egy cipősdobozt az ágyam mellől, és egy rakás kártya hullott ki belőle.

– Mik ezek, Robert? – kérdezte.

Felvettem egy Sonic, a sündisznós kártyát, és nem válaszoltam.

– Ezeket Valentin-napra kaptad? – kérdezte, miközben nézegette őket.

– Igen, az osztályban mindenkinek adtak egyet, játszani szoktam velük.

Meglengettem a Sonic-kártyát Gerri orra előtt, hogy lássa, milyen gyors.

Összepakoltunk, és kisétáltunk az autójához. Azon tűnődtem, hogy vajon így fog-e zajlani az életem hátralévő része: beköltözöm valahova, ott maradok egy ideig, majd megjelenik Gerri, és elvisz valahova máshova. Ekkor már tudtam, hogy más gyerekeknél nem így mennek a dolgok.

Bárhol is éltem épp, Gerri néhány hetente eljött, hogy megnézze, hogy vagyok, ami számomra annak a jele volt, hogy törődik velem. Ráadásul minden alkalommal elvitt ebédelni is. Akkoriban azt hittem, hogy Gerri kedvenc étterme az In-N-Out Burger, mert mindig oda mentünk, de lehet, hogy inkább azért volt ez, mert mindig sietnie kellett a következő gyerekhez. Csak a látogatásai alkalmával volt lehetőségem gyorskaját enni, amit mindig nagyon vártam. Ekkorra már erős ragaszkodás alakult ki bennem Gerri iránt, és reméltem, hogy ő is hasonlóképpen érez. A felnőttek közül ő volt az egyetlen biztos pont az életemben. Gerri és az étterem iránti érzelmeim egybeforrtak. Mind a mai napig, amikor belépek egy In-N-Outba, kellemes nosztalgikus érzés árad szét bennem – a nyugalom érzése. Még mindig ez a kedvenc éttermem.

Miután feltankoltunk az In-N-Outban, Gerri elvitt a következő nevelőszüleimhez, egy San Gabriel-völgybeli kisvárosba. Az új otthonom környezete egy kicsit lepusztultabb volt, mint az, ahol korábban laktam. A házak közelebb álltak egymáshoz, az udvarok rendezetlenebbek, az autók öregebbek voltak.

A ház mégis nagynak tűnt, mert nem laktak benne más gyerekek. Kíváncsian körülnéztem, miközben Gerri és az új nevelőanyám, Mrs. Martínez beszélgettek. Ledobtam a ruhászsákomat, és kisétáltam a folyosóra.

– Ne menj messze, Robert – szólt rám Gerri.

Belülről szebb volt a ház, mint kívülről. A konyha elég kicsi volt, de volt három hálószoba, a nappaliban pedig egy képcsöves tévé is. Mindenhol nagy tisztaság. Ez is amiatt lehetett, mert nem laktak ott más gyerekek. Ezzel kapcsolatban vegyes érzéseket éltem át. Szerettem, ha más gyerekek is éltek velünk, akikkel játszhattam. De annak is örültem, hogy nem kell majd harcolnom másokkal a kajáért, vagy hogy mit nézzünk a tévében. Meg is kérdeztem az új nevelőszüleimet, Martínezéket, hogyhogy nem lakik náluk több gyerek.

– Szeretjük a csendet – mondta Mr. Martínez. – Szeretjük a tisztaságot.

A felnőttek sokat sejtetően mosolyogtak. Akkor még nem tudtam, de Martínezék azért épp kisfiúkat vettek nevelésbe, mert kiválóan alkalmasak voltunk a ház körüli teendők elvégzésére.

– Mi csak egy gyereket szeretnénk – magyarázta Mrs. Martínez.

Ő és Gerri biztosítottak afelől, hogy rengeteg időt tölthetek majd más gyerekek között az iskolában, és a környéken is sok gyerek lakik.

Ez lehetőséget is teremtett arra, hogy bajba keveredjek.

Az utcánkban lakott egy Jason nevű srác. Valamivel nagyobb volt nálam. Egyik nap éppen görkorcsolyáztam a házuk előtt, amikor elkezdett csúfolni. A görkorcsolya Mrs. Martínez felnőtt fiáé volt, aki akkortájt hordta, amikor valamivel idősebb volt nálam (hétéves voltam), szóval eléggé lötyögött a lábamon. Alig tudtam megállni rajta. Válaszképpen én is elkezdtem csúfolni Jasont görkorizás közben. Hirtelen üldözőbe vett. Gyorsan gurultam, de megbotlottam egy kerti slagban a járdán, mire utolért. Többször arcba rúgott, miközben azért küzdöttem, hogy fel tudjak állni. Rájöttem, hogy az embernek nem könnyű kitérni a fejére mért rúgások elől, miközben egy több számmal nagyobb görkorcsolyán próbál lábra állni. Folyamatosan visszacsúsztam, mire még több rúgást kaptam. Valahogy sikerült a görkorcsolyámmal olyan erősen sípcsonton rúgnom, ahogyan csak tudtam, és ezzel véget vetettem a dolognak.

Feltápászkodtam, és megtöröltem az arcomat a karommal. Láttam, hogy tiszta vér a ruhám ujja, mire pánikba estem. Leültem a járda szélére a Martínez-ház előtt, csorogtak a könnyeim. Néhány perccel később meglátott a szomszéd lány, Rosa, és kiabált a szüleinek. Ők segítettek rendbe tenni. Kérdezték, miért nem szóltam a nevelőanyámnak, Mrs. Martíneznek, hogy segítsen. Zavarba ejtő kérdés volt. Eszembe sem jutott segítséget kérni tőle. Igazából épp azon gondolkodtam, hogy titkoljam el a sebemet előle. Rettegtem attól, hogy bármit is kérjek Mrs. Martíneztől. Nem bíztam benne.

Ezt arra az esetre lehetett visszavezetni, amely körülbelül két héttel azután történt, hogy hozzájuk kerültem. Martínezéknek volt egy úszómedencéjük a hátsó kertben. Ma is emlékszem, milyen izgatott lettem, amikor ezt megtudtam. Sajnos a medencénél töltött időm nagy része a tisztításra és karbantartásra korlátozódott. A hétéves medencepucoló fiújuk voltam. Egyik délután, egy iskolában és házimunkával töltött hosszú nap után Mrs. Martínez megengedte, hogy öt percre megmártózzak a medencében. Nagyon izgatott voltam. Nem tudtam úszni, de elhatároztam, hogy ebben a néhány percben megpróbálok megtanulni. Mrs. Martínez mondta, hogy maradjak a medence egyik végén, de azt nem, hogy miért.

Ahogy beugrottam, leért a lábam, ezért úgy döntöttem, átmerészkedem a másik végébe, nem tudván, hogy ott mély a víz. Megkapaszkodtam az úszómedence falában, ellöktem magam a másik oldal irányába, majd megpróbáltam azt csinálni, amit a sekély vízben. Hirtelen azonban rádöbbentem, hogy nem érzem a lábammal a medence alját. Nem tudtam, hogy a medencéknek nem egyformán mély az alja. Pánikba estem, és rengeteg vizet nyeltem, miközben levegőért kapkodtam. A csobbanásokon keresztül láttam, hogy Mrs. Martínez a medence szélén állva telefonál. Összevonta a szemöldökét, és elsétált.

Ahogy tovább rugdostam és kapkodtam a medence széle felé, a karjaim egyre fáradtabbak lettek. Sikoltozva kértem segítséget. Mrs. Martínez ekkor visszajött egy kihúzható medencehálóval a kezében. Megragadtam a hálót, ő pedig partra húzott, miközben a telefont továbbra is a válla és a füle közé szorította. Zokogva kimásztam. Besétált a házba, és anélkül, hogy egy szót is szólt volna hozzám, becsukta az ajtót. Megdöbbenve álltam a parton, dörzsöltem a szememet, és öklendeztem a lenyelt klóros víztől. Később mondtam Mrs. Martíneznek, hogy fáj a hasam a medence vizétől. Ő azt felelte:

– Látod? Szót kellene fogadni. Maradj a másik oldalán a medencének. Legközelebb eldobom a hálót, és akkor kiihatod az egész medencét!

Mrs. Martínez soha nem emelt rám kezet. De arra hamar rájöttem, hogy nagy gyakorlattal rendelkezett a kreatív és kegyetlen büntetések kiötlésében.

Volt egy Julian nevű barátom, aki a szomszédban lakott. Náluk volt kábeltévé, nem úgy, mint Martínezéknél, ezért náluk néztünk rajzfilmeket. A kedvencem a Doug volt a Nickelodeonon, különösen a fürjemberes epizódok. Hozzám hasonlóan Doug is arról álmodozott, hogy kőkemény szuperhős lesz. Zenét is hallgattunk, a Blackstreettől a No Diggityt, vagy bármi mást, ami a rádióban ment. Amilyen gyakran csak tudtam, Juliannel és más barátaimmal lógtam, hogy ne kelljen Mrs. Martínezzel lennem. De a görkorcsolyás verekedést követően Mrs. Martínez megtiltotta, hogy átmenjek a barátaimhoz. Bevallottam Rosa szüleinek, hogy féltem elmondani Mrs. Martíneznek, hogy Jason bántott. Ők beszámoltak erről Mrs. Martíneznek, ami megrémítette őt. Félt, hogy elmondom más szülőknek, hogyan bánik velem.

Egy nap kint voltam a ház előtt, és gazoltam. Julian mostohaapja éppen kutyát sétáltatott. Megállt, fejével a gazkupac felé biccentett, és megjegyezte:

– Ejha, Robert, szép munka… Nem voltál nálunk egy ideje, Julian már hiányol.

Mrs. Martínez kilépett a házból, mosolygott és integetett. Julian mostohaapja továbbsétált. Azon tűnődtem, vajon észrevette-e, mit takar Mrs. Martínez esetében a kedves külső. Ekkor furcsa érzés kerített a hatalmába. Ismerős volt, de ezúttal oly módon érintett meg, hogy először tudatosult bennem: teljesen egyedül vagyok. Elöntött a totális magány érzése.

Mrs. Martínez azt mondta, hogy „egy ideig” még nem találkozhatok Juliannel, és amikor megkérdeztem, hogy mikor lóghatok vele újra, mindig azt felelte, hogy „hamarosan”. Végül, amikor már éppen fel akartam adni a kérdezősködést, megengedte, hogy újra átmenjek hozzájuk.

Egyik este meghallottam, hogy Mrs. Martínez felnőtt lánya, aki néha nálunk aludt, azt mondja valakinek a telefonban:

– Nem, tinédzsereket nem vállal. A fiatalabb fiúkat szereti.

Felmosás közben hallgatóztam, és arra gondoltam, hogy talán új nevelt testvért kapok. Hiányoztak a nevelt testvérek, akikkel beszélgetni lehetett volna. De a jó oldalát nézve azt is felismertem, hogy így legalább nem kell többé végignéznem, hogy másik családhoz költöznek. És nekem sem fog hiányozni senki, ha esetleg új családhoz kerülök. A búcsú egyre könnyebb volt minden alkalommal, de továbbra is fájdalmas maradt.

Mrs. Martínez kemény és szigorú volt. Nem csoda, hogy nem vállalt idősebb fiúkat, akik talán fellázadtak volna ellene. Egész napirendet alakított ki számomra. Sok időt töltöttem házimunkával. Etetnem kellett a két kutyát reggel és este. Kivittem a szemetet, és hetente egyszer kihúztam a kukákat a járda mellé. Takarítottam a medencét, és felsöpörtem a teraszt. Később, megerősítve sejtésemet, hogy kissé bogaras nő, Mrs. Martínez vett egy papagájt, akit Carlosnak nevezett el, de ragaszkodott hozzá, hogy én Mr. Carlosnak szólítsam. Néha szándékosan Carlosnak szólítottam, csak hogy felidegesítsem Mrs. Martínezt. Hiába féltem a madártól, őt is nekem kellett etetnem. És amíg elvégeztem a házimunkát, Mrs. Martínez nem törődött azzal, hogy bajba kerülök-e az iskolában.

Egy nap ellátogatott hozzánk egy pszichológus, hogy kitöltessen velem néhány tesztet, gondolom azért, mert olyan rosszul teljesítettem az iskolában. Megkérdezte, hogy szeretném-e, hogy Mrs. Martínez is bent maradjon a szobában. Igennel feleltem, mert bizalmatlan voltam az idegenekkel szemben. Valójában persze mindkét felnőtt idegen volt számomra. Mégis azt akartam, hogy maradjon ott az, akit tíz hete ismertem, mert sokkal ismerősebb volt, mint a másik, akit csak tíz perce. A körülöttem lévő idegenek azt gondolták, talán valamilyen tanulási zavarom vagy betegségem van, ami gátolja az iskolai teljesítményemet. Nem tudom, belegondoltak-e abba, hogy a család hiánya és a folyamatos költözködés nagyban hozzájárult a gyenge teljesítményemhez. Azt hiszem, a rossz tanulmányi eredményeim felcímkézése segített volna a felnőtteknek, hogy mentesüljenek a felelősség alól. A pszichológus képeket mutatott, és megkért, hogy beszéljek róluk.