A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: Worth the Chance (MMA Fighter, #2), 2014

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Nico, a harcos (Keményfiúk 1.), 2023

Copyright © 2014. WORTH THE CHANCE by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-65-5

„Néha az élet azért ad egy második esélyt,
mert talán az elsőnél még nem álltál készen.”

(Ismeretlen szerző)

Chrisnek,

aki nélkül elveszett lennék

1. FEJEZET

Vince

A szemhéjam mögötti lüktető fejfájás a háttérben szóló, tompa dobolásból teljes hangerővel dübörgő dobpergéssé erősödik. Félek kinyitni a fél szememet, nehogy a fejemben zúgó tombolás kiszökjön és életem végéig kísérjen. De ez az istenverte zaj, ami a telefonból érkezik, túlságosan kínzó ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam.

Megkeresem a borzalmas hang forrását, ami a sötét szoba túlsó végében található, mert nagyon jó lenne, ha végre abbamaradna. Nem nehéz észrevennem zaklatómat: villog, rezeg, és úgy ugrál fel-alá, mint egy bakkecske. Felemelem, és látom, hogy a hívó fél egy általam ismeretlen, mosolygós lány. A lány kibaszottul idegesítőnek tűnik. Néhány másodpercbe beletelik, mire rádöbbenek, hogy ez nem is az én mobilom. Megnyomom az ELUTASÍT gombot, a készüléket visszahajítom az éjjeliszekrényre, és megjárom a fürdőszobát anélkül, hogy felkapcsolnám a lámpát. A fénytől csak rosszabb lenne a lüktetés, tapasztalatból tudom.

Nem vagyok hajlandó foglalkozni a légkalapáccsal, ami abban a pillanatban beindult, hogy a fejem vízszintesből függőlegesbe került, inkább bemászom az ágyba, lehunyom a szemem, és megpróbálok visszaaludni. De megint megszólal valami nyomorult telefon. Most az éjjeliszekrény felől jön, és ez a csengőhang ismerős. A kijelzőn Elle neve villan fel, éppen akkor, amikor ismét megnyomnám az ELUTASÍT gombot. Ekkor veszem észre, hány óra van. Basszus! Nico most biztosan meg fog ölni!

– Szia! – veszem fel, és próbálom palástolni hangom dörmögését, ami elárulná, hogy az imént ébredtem. Ez a küldetés nem túl sikeres.

– Felébresztettelek? – szól bele Elle aggodalmas hangon. Tudja, hogy Nico csak ürügyet keres arra, hogy kirakjon az edzésről. Már megint.

– Nem, már úton vagyok… csak nagy a forgalom…

– Jó, mert Nico már odalent van, és arra számít, hogy nem érkezel meg.

– Ott leszek – teszem le, majd áthajítom a készüléket a szobán, és felnyögök, amikor a falnak csapódik és összetörik. Újabb kibaszott négyszáz dollárt húzok le a klotyón.

– Mi a baj?

Összerezzenek a női hangtól, pedig már majdnem felkeltem az ágyból. Tíz percem van lezuhanyozni és odaérni az edzőterembe, különben megint edző nélkül kell boldogulnom. Egy kéz a meztelen fenekem után nyúl, és elkezdenek visszaszivárogni a tegnap éjszaka emlékei. Krissy. Basszus!

– Kelj fel, mert én két perc múlva húzok! – Meg sem próbálok kedves lenni. Nagyon dühös vagyok magamra, hogy idehoztam őt. Tegnap este megszegtem a saját „tilos a grupit hazahozni” aranyszabályomat, mert túl részeg voltam ahhoz, hogy lerázzam Krissyt.

Harcos vagyok. Mégpedig pokolian jó harcos. És a jó harcosoknak vannak grupijaik. Úgy hívjuk őket, hogy GARNI, vagyis Grupi, Akire Ráfér Némi Izélés. Igen, tudom, ez nem túl kedves tőlem. Egyébként pedig ki mondta azt, hogy kedves vagyok? Ha egy csaj folyamatosan a nyomomban jár, és hagyja, hogy egy bár mosdójában kutyapózban megdugjam, ki vagyok én, hogy nemet mondjak? Nem viselkedem seggfejként ezekkel a csajokkal. Gondoskodom róluk. A saját szükségleteim elé helyezem az övéiket. Legalábbis a legtöbb éjszakán. Viszont nem hozom őket haza magammal. Ha megteszem, csak hiú reményt keltek bennük. Ráadásul megtudják, hol lakom.

Nico a bejáratnál áll, amikor belépek.

– Késtél.

Nem törődöm a megjegyzésével, és elfoglalom a helyemet a csoport előtt.

Igen, késtem, de alig tíz percet, hála a felesége telefonhívásának. Ma a női önvédelmi központban önkénteskedem. Igen, önkénteskedem. Mintha bárki is nemet tudna mondani Nico Hunternek! Akkor sem tudnék kibújni a feladat alól, ha nem járnék ilyen közel ahhoz, hogy elveszítsem Nicót mint edzőt. Ha valaki Nicóval akar edzeni, azt csinálja, amit ő akar… még akkor is, ha kérdésként teszi fel azt, amit tulajdonképpen felszólításnak szán. Nem igazán van választás.

A női központban végzett önkéntesi munkám a büntetésem része. Nico szerint jellemfejlődésre van szükségem, mert jobban kéne tisztelnem a nőket. Persze, legyen mindenki olyan, mint ő, irányítsa csak a keménykezű felesége! Nico azt hiszi, nem emlékszem, milyen is volt ő, mielőtt megismerte Elle-t, de én pontosan tudom. Az edzőterem hátsó ajtaján át majdnem minden reggel másik nő lépett ki. Csak tizenhárom éves voltam, de emlékszem rá. Nagyrészt azért, mert az összes csaj iszonyú jól nézett ki. Telt cici, rövid kis szoknya – ki felejtené el, ha minden reggel ilyesmit látna, még ha csak tizenhárom éves is? Bizonyos reggeleken kénytelen voltam úgy futni a gépen, hogy állt a farkam. Aztán Nico megismerte Elle-t, és minden megváltozott.

Félreértés ne essék, Elle a legszuperebb csaj, akit ismerek. Amikor túlságosan feszült a hangulat Nico és köztem, Elle az, aki villámhárítóként lép közbe. De ez az önkéntesi baromság az ő mókájuk, nem az enyém. Mégis itt vagyok, szombat reggel tíz órakor, hogy önvédelmet tanítsak egy egész teremnyi nőnek.

Gyorsan körülnézek a zsúfolt helyiségben, és a legdögösebb mosolyomat villantom meg. Azt, amivel mindig mindent megúszok, ha bajba kerülök. Legalábbis akkor, ha a baj a nőkkel kapcsolatos.

Nico az ajtóból figyel, ahogy végigcsinálom a néhány perces bemelegítést. Amikor végül eltűnik, megkönnyebbülök, és már nem kell úgy tennem, mintha örülnék annak, hogy én vezetem a mai órát. Sokkal szívesebben heverésznék az ágyban, a hátamon feküdve, és hagynám, hogy egy csaj leszopjon. Átfurakodom a nők között, akik elkezdik gyakorolni a rúgásokat. Egyeseknek segítenem kell, másokra csak rámosolygok, ahogy végigmérem őket a szűk, sokatmondó ruhájukban. Felmérem a csoportot, mert a következő segédemet keresem. Ha valakin be kell mutatnom a gyakorlatot, akkor azt a csajt legyen érdemes megfogni, nem igaz?

A szemem sarkából megpillantok egy nőt a hátsó sarokban. Háttal áll, de már a feneke formájából tudom, hogy ő lesz az, akit kiválasztok. A popsija tökéletes, szív alakot formál, és ahogy felnyúl, hogy a haját lófarokba kösse, kivillan egy csík porcelánfehér bőr a pólója alól, amibe legszívesebben belemélyeszteném a fogamat.

Elindulok felé, és arra gondolok, hogy talán ez a ma reggeli edzés nem is lesz olyan vészes. A fenébe is, ha ez a csaj elölről csak feleolyan jól néz ki, mint hátulról, akkor lehet, hogy kicsit hosszabb órát tartok. Amint odaérek ahhoz a sorhoz, ahol ő áll és készen állok arra, hogy elbűvöljem őt, felém fordul. Amit látok, attól földbe gyökerezik a lábam. Lehetséges, hogy ő az?

2. FEJEZET

Liv

James Hawthorne igazi jellemtelen alak. Két perccel ezelőtt észrevettem, hogy belecsípett a titkárnője fenekébe, és most, ahogy kecsesen lehajolok, hogy felemeljem az asztaláról leejtett papírokat, rajtakapom, hogy belenéz a ruhakivágásomba. Valószínűleg szándékosan lökte le a papírokat. Még annyi tisztesség sincs benne, hogy úgy tegyen, mintha nem nézne oda. Sőt, elmosolyodik, amikor látom, hogy átnéz az íróasztala fölött.

Igazi jellemtelen alak.

Viszonzom a mosolyát, és helyet foglalok az asztala előtt, annak ellenére, hogy ez fizikai fájdalmat okoz. Rettenetesen szeretném megkapni ezt az állást. Annyira, hogy a gyakornoki időszakom maradék hét hetében is hajlandó vagyok eltűrni a főnököm viselt dolgait.

Mr. Jellemtelen abban a pillanatban elveszíti az érdeklődését irántam, amint belép a versenytársam, Summer Langley. Magas, vékony modellalkatú, és hosszú, festett szőke haja kontrasztot alkot olajbarna bőrével. Csinos, úgyhogy egyáltalán nem vetem meg Jamest amiatt, hogy majd’ kigúvad a szeme. Azonban ez nem szépségverseny, mi egy állásért versengünk. Ráadásul nem akármilyen állásért, hanem Chicago egyik legkeresettebb pozíciójáért. És már csak ketten vagyunk versenyben. A másik álláslehetőségem New Yorkba szólítana, majdnem ezerötszáz kilométerre a családomtól és a barátaimtól.

Az önéletrajzom magáért beszélt. A gimnáziumban és az egyetemen az eredményeim kilencvenhét százalékosak voltak, az egyetemi újságnál közreműködtem szerkesztőként, és mialatt a mesterdiplomámon dolgoztam, egy köztiszteletben álló angolprofesszor tanársegédjeként tevékenykedtem. Summer azonban bizonyos szempontból előnyben van velem szemben, mert apja a Daily Sun Times igazgatótanácsának tagja, és Summer számára nem probléma, ha flörtölni kell a főnökkel.

Én azonban a gimnázium óta erre az állásra vágyom, ezért kényszerítem magamat, hogy elhiggyem, amikor hét hét múlva véget ér ez a gyakornoki program, az kapja meg ezt az állást, aki a legjobb jelölt és aki a legkeményebben dolgozik meg érte. Ezeregyszázan jelentkeztek a helyre, és már csak ketten maradtunk a programban. Szinte már érzem a győzelem ízét.

Mióta az eszemet tudom, a Daily Sun Times újságírója szeretnék lenni. Az itteni hírlapírók Pulitzer-díjakat zsebelnek be és írócéhek elnöki pozícióját töltik be. Summerre mosolygok, ahogy helyet foglal mellettem, és mindketten várjuk, milyen feladatot ad nekünk Mr. Jellemtelen. Summer nem eléggé képzett az állásra, és a helyzet az, hogy egyáltalán nem is lenne itt, ha apuci nem lenne a bizottság tagja. Azonban ahogy megkapjuk a feladatunkat, összeszorul a gyomrom. Summer egy feltörekvő, fiatal vállalkozótól fog interjút kérni, aki hamarosan belép a részvénypiacra a hiper-szuper internetesmarketing-cégével. Nekem azonban a raktárnegyedbe kell mennem, ahol valami zűrös MMA-harcost{1} kell kérdezgetnem, aki azzal keresi a kenyerét, hogy másokat laposra ver.

Mr. Jellemtelenre mosolygok, ahogy átveszem tőle a feladatot, és úgy teszek, mintha nem zavarna, hogy Summernek adja a jobb sztorit.

– Köszönöm, James! Nagyon érdekes sztori lehet belőle.

Aha, persze! Valaki lőjön már le, hogy megszabadítson a szenvedéseimtől!

James udvariasan rám mosolyog, de figyelme gyorsan ismét Summer felé fordul. Megkéri, hogy maradjon egy kicsit, hogy megbeszéljék, milyen szemszögből írja meg a történetét. Ahogy kilépek az irodából, James még utánam szól, hogy csukjam be az ajtót. Jó, hogy azt nem mondja, hogy a soha viszont nem látásra. Még épphogy nem. Vajon látja rajtam, hogy füstölgök a dühtől, ahogy kilépek az ajtón?

Némi nyomozás után rájöttem, hogy az MMA-harcos srác önvédelmi tanfolyamot tart nőknek. Talán a sztori szólhatna arról, hogy egy rosszfiúnak is van jó oldala, így az olvasók talán nem dőlnének ki a cikk végére.

A belvárosban eltévedek, és épphogy odaérek az edzőterembe, amikor az önvédelmi óra elkezdődik. Abban reménykedtem, hogy előbb érkezem, így beszélhetek az oktatóval és fixálunk egy időpontot az interjúra, de kések, és a telt házas óra épp elkezdődik. Úgyhogy beosonok hátra, magam mögé dobom a táskámat, és gyorsan felkötöm hosszú, vörösesbarna hajamat, hogy ne lógjon az arcomba.

Hallom, hogy az oktató egyre hangosabban beszél, ahogy járkál a teremben és önkéntest keres, aki segít bemutatni a gyakorlatokat. Felfigyelek a hangjára: szexi, érdes, szinte rekedtes, mintha egész éjjel kiabált volna, és most igyekezne, hogy a mély hangját mindenütt hallani lehessen, a mondat közepén azonban váratlanul elhallgat. Felkötöm a hajamat, és megfordulok, mert kíváncsi vagyok, miért szakadt meg ez a szexi hang. Majdnem hanyatt esek, amikor a testemből minden levegőt vadul kiszippant annak a férfinak a látványa, aki ott áll előttem.

3. FEJEZET

Liv – hét és fél évvel ezelőtt

Belép a könyvtárba, én pedig önkéntelenül is visszafojtom a lélegzetemet. Figyelem, ahogy körülnéz a teremben, mert tudom, hogy engem keres. Öt hete, minden csütörtökön, ugyanabban az időpontban találkozunk itt. Egy másodpercig úgy teszek, mintha azért nézne körül, mert ő a pasim, és nem azért, mert Mr. Hunter fizet, hogy korrepetáljam. Olyan más, mint a többi fiú, és nem csak azért, mert magasabb és izmosabb náluk. Nem, ennél többről van szó. Van valami különleges a viselkedésében. Nehéz szavakba önteni ezt… egyszerűen van benne valami… Erős, magabiztos, és nem érdeklik az átlagos gimis hülyeségek, amik körülveszik.

Messziről figyelem őt, és amikor észrevesz, küld felém egy mosolyt. Ahogy gyönyörű, barna arcbőrén megjelennek a gödröcskék, attól száguldozni kezdenek a gondolataim. Elfeledteti velem, hol vagyok. A fenébe ezzel a mosollyal! Azt sem tudom hirtelen, ki vagyok. Vinny határozottan az asztal felé tart, ahol ülök, egyáltalán nincs tudatában annak, hogy a lányok, akik mellett elhalad, földbe gyökerezett lábbal bámulják.

– Jól vagy, Liv? – kérdezi, és arcán aggodalom tükröződik, de nem tudom, miért.

Nem válaszolok, és nem azért, mert nem akarok, hanem mert fizikailag képtelen vagyok rá. Könnyű szédülést érzek, a terem forogni kezd velem, ami olyan, mintha bármelyik pillanatban elájulhatnék.

– Liv? – ismétli meg Vinny, most hangosabban, sürgetőbben.

Felriaszt a kábulatomból, és rádöbbenek, hogy elfelejtettem levegőt venni. Hangosan kifújom, ami még bent maradt, de miután megfosztottam a tüdőmet az oxigéntől, a mély belélegzés égeti a torkomat, így köhögőrohamot kapok, és megállíthatatlanul köhögni kezdek. Most már az egész könyvtár engem néz, én pedig legszívesebben bebújnék az asztal alá, hogy elrejtőzzek. Vinny megfogja a kezemet, és fölém magasodik. Láthatóan komolyan aggódik értem.

Beletelik egy percbe, mire végre lélegzethez jutok és a köhögőroham annyira csillapodik, hogy válaszolhassak neki.

– Jól vagyok. Csak félrenyeltem egy köhögéscsillapító cukorkát – hazudom. Nem mondhatom meg neki, hogy eláll tőle a lélegzetem és a közelében elfelejtek levegőt venni. Már így is biztosan furának gondol.

Vinny fog egy széket, megfordítja, majd lovaglóülésben helyezkedik el rajta, és alkarja a szék támláján nyugszik. Annyira cuki!

– Jézusom, Liv! Egy pillanatig azt hittem, alkalmaznom kell rajtad a Heimlich-fogást, és féltem, hogy összetörlek, mert olyan kicsi vagy – suttogja Vinny egészen közel hajolva, és rám villantja ördögi mosolyát, amitől a szívem hangosan kezd el dörömbölni a mellkasomban.

– Jól vagyok. – Szerencsére még mindig piros az arcom a köhögőrohamtól, így Vinny nem látja, hogy pusztán attól beindulok, hogy a lehelete a nyakamat súrolja, amikor megszólal. – Jobb, ha nekilátunk a munkának. Ma sokat kell haladnunk, ha jövő héten szeretnéd jól megírni a félévzáró irodalomdolgozatot.

Emellett, ha nem térünk vissza a tanuláshoz, a szívem most azonnal felrobban. Képtelen vagyok gondolkozni, ha Vinny közelében vagyok. Az agyam cseppfolyóssá válik, és elfelejtek levegőt venni. Mégis, ki felejt el levegőt venni? Milyen béna vagyok!

A könyvtárosnő ránk pisszeg, Vinny játékos megadással emeli fel a kezét, és rámosolyog. A nő dühös arca azonnal megenyhül, Vinny mosolya egyenesen neki szól. A sármja egyszerűen nem ismer életkori korlátokat.

Végre visszatérünk a diák-korrepetitor szerepbe, és képes vagyok újra arra összpontosítani, hogy miért is töltök ennyi időt Vinny Stonetti társaságában. Bár végzős, és két évvel idősebb nálam, irodalomból egy évvel le van maradva, én pedig egy évvel előrébb járok, ezért csoporttársak vagyunk. Vinnyt idén az a veszély fenyegeti, hogy megbukik. Már megint. Valószínűleg azért, mert nem jár órára, mivel vagy beteg, vagy felfüggesztik verekedés miatt.

Hat héttel ezelőtt, amikor apám azt mondta a barátjának, hogy a lánya korrepetálni fog egy fiút, akinek gondjai vannak irodalomból, nem tűnt olyan nagy feladatnak. Azonban rájöttem, hogy arról a fiúról van szó, akibe hetedikes korom óta szerelmes vagyok. Három hosszú éven át figyeltem őt tisztes távolból, titkon odavoltam a mozgásáért, ahogy helyet foglalt, és még attól is elaléltam, ahogy a telt ajka mozog evés közben, amikor időnként megpillantottam a menzán.

Most itt ülök mellette, és egészen közel lehetek hozzá, hetente három órán át. Azzal a fiúval tanulok, aki olyan sok éjszakán át megannyi álmom főszereplője volt. Arra számítottam, hogy nagyon más lesz, bár nem voltam benne biztos, hogy pontosan milyennek képzeljem el őt. De még annál is szuperebb srác, mint amilyennek gondoltam. Okos, gyorsan tanul és jó a humora. Tulajdonképpen nagyon jól érezzük magunkat tanulás közben, és meglep, hogy már majdnem a teljes félév anyagával készen vagyunk.

– Kitaláltad már, mi történik azután, hogy Júlia elmeséli az esküvőt az anyjának? Vajon mikor érünk már a lényeghez… a nászéjszakához? – húzogatja játékosan a szemöldökét Vinny.

Még most sem akarom elhinni, hogy meséltem neki a kis kocka hobbimról. Mióta megtanultam olvasni, nehezen viselem a tragikus szerelmi történeteket. Falom a könyveket, és végigzokogom a tragikusan szépséges eseményeket, amik teljesen magukkal ragadnak. Aztán, ha elolvastam az adott művet, nem bírok magammal, és újraírom a végét. Az én fejemben minden történet megérdemel egy boldog befejezést.

Két héttel ezelőtt, amikor befejeztük a Rómeó és Júliával kapcsolatos órai munkát, annyira elmerültem a szerelmi történetben, hogy elmeséltem Vinnynek azt a véget, amit elkezdtem megírni. Zavarba jöttem a saját beismerő vallomásomtól, és legszívesebben elástam volna magam, de Vinnyt érdekelte a dolog. Mi több, izgatta. Ahelyett, hogy elijesztette volna a különös hobbim, láthatóan többet akart tudni arról, hogy mit szeretek csinálni a szabadidőmben. És ez boldoggá tesz.

– Igazából, szerintem, Júlia anyja… – kezdenék bele a mesélésbe arról, amit a hétvégén írtam, amikor megszólal egy hang, amit az utóbbi időben megutáltam.

– Ó, de jól érzitek magatokat, te meg a kis korrepetitorod!

Missy Tatum negédes hangja visszarepít a valóságba. Egyetlen pillantást vetek rá, és rájövök, mennyire különbözünk egymástól. Biztos vagyok benne, hogy ha eggyel kevesebb ruhadarabot viselne, letartóztatnák közszeméremsértésért. Onnan, ahonnan ülök, tökéletesen kivehető telt mellének alsó része. A haspólója alig takarja a mellét szemmagasságban, alulról pedig még kevésbé. Azonnal elfog a félénkség saját, meglehetősen szerény domborulataim miatt. Missy végzős, én pedig másodikos vagyok. Mármint későn érő másodikos. Alig fél perc alatt Vinny és köztem eltűnik az utóbbi órákban kialakult kellemes hangulat, és én ismét kislánynak érzem magam.

– Várj meg kint, Missy, pár perc, és megyek! – vált Vinny hangja a velem használt kedves és játékos stílusról valami keményebb, uralkodóbb hangsúlyra. Egy pillanatig azt hiszem, Missy panaszkodni fog, de Vinny olyan pillantást vet rá, amire láthatóan jobb, ha nem reagál. Missy a száját biggyeszti, de megfordul, és szó nélkül az ajtó felé megy, hogy kint várja meg.

– Ne haragudj!

– Semmi baj.

– De, de baj. Nem szabadna így beszélnie veled! – Vinny hangja még mindig dühös, nagyon más, mint az a hang, amit velem szemben használ.

– Kösz, de már megszoktam.

– Hogyhogy megszoktad?

– Missyt meg a bandáját – vonom meg a vállamat, és az ajtó felé pillantok, ahol Missy és a haverjai a könyvtár előtt cigarettáznak. – Ilyen kis megjegyzéseket tesznek, ennyi az egész.

– Például? – feszül meg Vinny álla, láthatóan alig türtőzteti magát. Ezt az oldalát eddig csak távolról láttam, közelről sosem, és még egyszer sem irányult felém a haragja. Nagyon ijesztő, amikor dühös. A laza és játékos testtartása eltűnik, helyét ökölbe szorított kéz és merev váll veszi át.

– Nem nagy ügy – színlelek közönyös mosolyt, és elkezdem összepakolni a könyveimet.

Vinny egy percig hallgat, de tudom, hogy néz, miközben a cuccaimat beteszem a hátizsákomba. Ideges leszek, a pillantásának súlyától elvörösödöm. Miután elkészülök, kénytelen vagyok felnézni rá, bár legszívesebben bemásznék az asztal alá. Nem szól semmit, de gyönyörű, világoskék szeme megragadja a figyelmemet, és egy pillanatra elfelejtem, kik vagyunk, és megadom magam az erejének. De aztán Vinny váratlanul feláll, és felkapja a könyveit az asztalról.

– Akkor a jövő héten?

Bólintok, de a szavak nem jutnak túl a torkomban keletkezett gombócon.

Az asztal mellől figyelem, ahogy Vinny kisétál a könyvtárból. Amint kilép az üvegajtón, Missy azonnal rátapad. Vinny egy pillanatra visszanéz, engem bámul, ahogy mereven ülök a helyemen. Majd karját Missy vállára helyezi, és én végignézem, ahogy kart karba öltve elmennek.

4. FEJEZET

Vinny – hét és fél évvel ezelőtt

Amikor belépek a lakásunkba, még mindig dühös vagyok amiatt, ami Livvel történt. Azt tervezem, hogy a dühömet Missyn töltöm ki. Mindig készségesen fogadja, bármit is kap tőlem. És ma rendesen kapni fog, az egyszer biztos.

Ha még nem lenne amúgy is szar napom, anyám kiütve fekszik a kanapén, két drogos srác pedig a kukoricapelyhes dobozból zabál és a tévé irányába bámul. Biztos vagyok benne, hogy azt sem tudják, mi a műsor. Délután három óra van, és még mindig dolgozik bennük az előző napi cucc. Odalépek a széken üldögélő, cingár kis rohadékhoz. Annyira be van tépve, hogy azt sem vette észre, hogy bejöttem. Belerúgok a szék oldalába, ami vele együtt felborul.

– Takarodjatok!

A srác felnéz rám, most vesz észre.

– Mi bajod van, tesó?

– Te vagy a bajom! Takarodj… a… lakásunkból… MOST! – üvöltöm, és már alig tudom fékezni magam. Minden szó egyre hangosabb morgással bukik elő belőlem.

A drogos lúzer be van tépve, de legalább nem ostoba. Egy pillantást vet az arcomra, és tudja, hogy fél percen belül megverem. De nagyon. És örömmel tenném. Talán még a fejem is kitisztulna tőle. A srác felhúzza a drogos haverját, és az ajtó felé iszkolnak. Okos húzás. Anyám meg se moccan, pedig biztos vagyok benne, hogy még a két emelettel lejjebb lakó idős néni is hallotta az üvöltésemet. Anya hátára pillantok, ahogy arccal lefelé hever a kanapén. Még lélegzik. Nem tudom eldönteni, hogy ez megkönnyebbüléssel vagy megbánással tölt-e el.

Jobbra fordulok, mert valami mozgást látok. Missy az. El is felejtettem, hogy itt van.

– Menj a szobámba! Pakold le az ágyat!

Missy gyorsan eltűnik.

Betakarom anyámat, és kidobom az asztalon és a padlón összevissza heverő ételmaradékokat. Vannak üres műanyag dobozok is, amelyekben valaha megmikrózható kaja volt, de most már hamutartóként funkcionálnak, tele csikkel és kajamaradékkal. Remek. Megint egész héten nem lesz mit ennünk!

Belépek a szobámba, és látom, hogy az ágy teljesen üres, és Missy bugyira vetkőzött.

Odalépek, Missy a kezem után nyúl. Azt akarja, hogy kedves legyek. Hogy megcsókoljam, hogy gyengéd legyek. De én nem ezt akarom, mert nem erre van szükségem. Megfogom a felém nyújtott kezét, de csak azért, hogy megfordítsam, így hason fekszik az ágyon. Megragadom a lábát, odarántom az ágy széléhez, hogy letegye a padlóra, derekát meghajtsa, és arccal lefelé heverjen. Kerek feneke magasan, megadásra készen áll, és már attól megkeményedek, ahogy rápillantok, miközben lehúzom a sliccemet és kiszabadítom magam.

Néhányszor nyitott tenyérrel a fenekére csapok. A bőre azonnal világospiros lesz, és miközben figyelem, ahogy a szín egyre sötétebb lesz, még keményebben áll a farkam. Az óvszer épphogy felkerül rám, amikor minden figyelmeztetés nélkül hatolok belé, egyetlen, mély lökéssel tövig nyomom. Tiszta lucsok, bár nem törődtem azzal, hogy ellenőrizzem, készen áll-e rám. Missy szereti, ha elfenekelem, megbüntetem és megmutatom neki, ki az úr. Ő is ugyanolyan elcseszett, mint én. Lehunyom a szemem, ahogy kihúzom a farkamat, majd ismét beledöföm. Hirtelen Liv édes kis arcát látom magam előtt, olyan tisztán, hogy könnyű úgy tennem, mintha ő lenne az, akibe behatolok. Keményen ki-be járok benne, kétségbeesetten kapaszkodom az elképzelt arcba abban a reményben, hogy elijesztem, de nem sikerül. Mostanában bármit is csinálok, folyton Liv jár a fejemben.

5. FEJEZET

Liv

A szívem percenként egymilliót ver, ahogy pillantásommal felmérem, hogy milyen lett Vinny felnőttként. Szó szerint földbe gyökerezett a lábam, ahogy bámulom. Ugyanúgy néz ki, mint régen, csak felnőttebb és szexibb, már ha ez egyáltalán lehetséges. Mindig is magas volt, de most szinte óriás, és a megfelelő helyeken kidolgozott a teste. Magas, nyurga, de a karján kemény izmok duzzadnak. Emlékszem arra a karra, ahogy sok évvel ezelőtt átölelt. Sima, napbarnított bőrét szinte mindenütt tetoválások borítják. Egy nagy keresztet és szimbolikus betűket pillantok meg a bal karján, ahogy összefonja a mellkasán, így bicepsze megfeszül és kidudorodik. Elvonja a figyelmemet, és azon veszem észre magam, hogy követem a kanyargó tetoválást, mert kíváncsi vagyok a pólója alatti részekre. Nem tudom, mennyi idő telik el, de amikor felnézek, Vinny sokatmondón elvigyorodik. Rajtakapott, ahogy tátott szájjal bámultam az előttem álló, jóképű férfit, vagyis őt.

Vinny vigyorából őszinte, széles mosoly lesz, amitől kivillan a két mély gödröcske az arcán, nekem pedig elgyengül a térdem. Magabiztos ez a mosoly, és azt súgja, hogy pontosan tisztában van azzal, milyen hatással van a nőkre. Hihetetlenül világoskék szeme megvillan. Szemében vidámság csillan, és felvonja egyik szemöldökét.

– Hölgyem, megtenné, hogy a mai órán a segédem lesz? Szükségem van valakire, akivel bemutathatom a technikát.

Összevonom a szemöldökömet, egy pillanatig nem értem a helyzetet, majd rájövök, hogy valószínűleg nem ismert meg. Nem ő az egyetlen, aki megváltozott. Mikor utoljára találkoztunk, még kislány voltam. Kislány, aki későn érő típus, és csak később indult fejlődésnek a teste. A gimnáziumi sötét, vállig érő, formátlan hajamat sűrű, világos tincsekkel tűzdelt, vörösesbarna sörény váltotta fel, amiből megtanultam frizurát csinálni. A szemüveg helyét átvette a kontaktlencse, a smink pedig segít kiemelni természetesen magas járomcsontomat és porcelánfehér bőrömet. Már nem vagyok olyan, mint egy piszkafa. Keményen dolgozom azért, hogy izmos és tónusos legyen a testem. Sokat változtam, mióta Vinny utoljára látott.

Vinny felvonja egyik szemöldökét, játékos mosollyal az arcán, türelmesen várja a válaszomat. Elnézek mellette, és látom, hogy mindenki megfordult és minket bámul. Várnak.

– Öö, persze.

– Remek – fordul Vinny a csoport felé. – Mára meg is van az önkéntesünk. – Int, hogy kövessem a terem elejébe, és nem sokat teketóriázik. Az első néhány manőver, amit megmutat, elég ártalmatlan. Megtanítja, hogyan lehet kivédeni egy ütést, biztonságba helyezve a fejünket. De gyorsan rátérünk az általa „odalopózós támadás”-nak nevezett védelmi leckére.

Vinny int, hogy forduljak meg, és szorosan odaáll mögém. Lehajtja a fejét, és belesuttog a fülembe.

– Muszáj megérintenem, hogy bemutassam a gyakorlatot.

Halk, szexi hangjától és forró leheletétől borzongás fut végig a gerincemen. Vinny lassan átkarolja a mellkasomat, két kezét épp a mellem alatt kulcsolja össze. Meleg testével a hátamnak simul, így mindenütt libabőrös leszek. Magamban elátkozom a testemet a heves reakcióim miatt, és némán imádkozom, hogy ne vegye észre.

– Hideg van? – szólal meg mosolygós hangon, ahogy belesuttog a fülembe.

Francba!

– Azok a hölgyek, akik a támadót játsszák, nagyon erősen ragadják meg áldozataikat! Az áldozatok pedig próbáljanak kiszabadulni a szorításból! – szólítja meg Vinny hangosan a csoportot, miközben szorítása egyetlen másodpercre sem enyhül.

– Most lehet menekülni! – suttog ismét a fülembe.

Hirtelen rájövök, hogy milyen régen érintette férfi a testemet. Újabb sürgetés érkezik Vinnytől.

– Tessék küzdeni, kiszabadulni a szorításomból!

Túl régen. Túl régen nyúlt hozzám utoljára bárki is.

Végül az agyam visszaszerzi az irányítást a testem fölött, ami ideiglenesen átvette az uralmat, és megpróbálok szabadulni Vinny szorításából. De hasztalan. Minél inkább küzdök, ő annál keményebben szorít, és annál jobban egymáshoz simul a testünk. Egy lépést hátralép, elenged, és egy pillanatra csalódottságot érzek. Figyelmét a csoport felé fordítja, és megmutatja az áldozatoknak, hogy miként tudnak kiszabadulni a szorításból.

– Figyelem, megmutatjuk, hogyan kell.

Ismét megszorít.

– Tessék!

Ez komoly? Hajtsam végre rajta azokat a fájdalmat okozó mozdulatokat, amiket az imént mutatott meg a csoportnak?

– Nem akarok fájdalmat okozni.

– Emiatt nem kell aggódni. Mindent elfogadok, ami tőled jön, Liv.

– Biztos ben… – Várjunk, csak nem Livnek szólított? – Vinny?

– Liv?

Szemétláda! Végig tudta, hogy én vagyok az, és nem szólt semmit! Meglepem a váratlan mozdulattal, tökéletesen követve az utasításait, és kimenekülök a szorításából, így Vinny kétrét görnyed a fájdalomtól, mivel a végén lendületesen felhúztam a lábamat.

Vinny fájdalmában tenyérrel megtámaszkodik a térdén, majd nevetésben tör ki.

– Jól van, hölgyeim, azt hiszem, mára végeztünk!

Bosszankodva a terem hátsó részébe megyek, hogy megkeressem a táskámat. A nők körülveszik őt, én pedig az ajtó felé indulok, hogy szép csendben megszökjek. Örülök, hogy Vinny nem figyel, így nem kell beszélnem vele. Fogalmam sincs, mihez kezdek majd a feladatommal, csak azt tudom, hogy ki kell jutnom innen. Most.

Már majdnem ajtón kívül vagyok, amikor hosszú kar fonódik a csípőmre, és visszahúz.

– Úgy akartál kiosonni, hogy el sem búcsúzol tőlem?

– Láttam, hogy elfoglalt vagy, nem akartalak zavarni – vetem oda úgy, hogy meg sem fordulok.

– Te sosem zavarsz – fordít meg Vinny, hogy szembenézzen velem, és keze még mindig a derekamon van. Pillantása szinte éget.

– Pedig nagyon elfoglaltnak tűntél. – A szavak keserűbben buknak ki belőlem, mint terveztem. A terem elején álló nők felé intek, akik még mindig azt várják, hogy Vinny végre rájuk figyeljen.

– Te teljesen… – Vinny hátradől, hogy alaposan, vagyis túlzottan alaposan tetőtől talpig végigmérjen – felnőttél!

– Ez történik, ha valakivel hét évig nem találkozol.

– Az én bajom. – Vinny magabiztos mosolya hirtelen eltűnik, és őszintének látszik, amitől a bosszankodásom kicsit alábbhagy. De csak egy kicsit.

– Végig tudtad, hogy én vagyok az?

– Téged bármikor felismerlek, Liv. – Szavai intimek, csábítók, és végre kicsit kiengedek.

– Hogy vagy mostanában? – Így, hogy a beszélgetést normális mederbe tereltük, fájdalmasan tudatában vagyok annak, hogy Vinny még mindig ölel. Olyan, mintha attól félne, hogy ha elenged, elmenekülök.

– Megvagyok – emeli Vinny kezét az arcomhoz, gyengéden kisimít egy hajtincset, ami megszökött a lófarokból a bemutatónk alatt, és visszatűri a fülem mögé. – Na és te?

– Jól vagyok. Újságíró lettem.

Vinny elmosolyodik. Őszinte mosolya eszembe juttatja a közös időszakunkat, ami olyan, mintha ezer éve lett volna. Mielőtt megtörtént az, aminek nem kellett volna.

– Tudtam, hogy az leszel. Mindig is írni akartál. – A kedves megjegyzése megható. Emlékszik arra, hogy elmeséltem neki az álmaimat. Óvatosságom tovább lankad.

Visszamosolygok rá, és figyelem, ahogy pillantása a számra esik. Tekintete elsötétül, és bár azóta libabőrös vagyok, mióta legelőször hozzám ért, még erősebb borzongást kelt bennem, ami végigfut egész testemen. Forróság égeti végig az ereimet, minden más elmosódik a háttérben. Vinny egy másodpercre ismét a szemembe néz, majd a számra pillant. Közelebb hajol, és arra gondolok, hogy talán meg akar csókolni. Azonban váratlanul női hang robbant ki a múló őrületből.

– Vince, végeztél már? Agyonunom magam a kocsiban!

{1} MMA, azaz mixed martial arts, vagyis vegyes küzdősportok.