ELSŐ RÉSZ

VAJK IFJÚSÁGA

AZ ERDŐBEN

Az ifjú magányosan vadászott.

Pedig az apja mondta nemegyszer: egyedül menni a vadonba bizony nagyon veszélyes. Könnyen odaveszhet az, aki erre szánja el magát. Ha nincs kísérő, nincsen társ, aki segít vagy kimenti a barátját, esetleg hírét viszi a bajnak, és onnan jöhet a segély, egyszerű vadászbalesetben is halálát lelheti a bátor, ámbár dőre ifjú.

Ám most a fiatal férfi nem hallgatott apja szavára. Igaz, talán nem érdemelte ki a „férfiú” nevet, lévén, hogy mindössze tizenöt tavaszt látott eddig – de mert makacs volt és dacos, tán túlságosan bízott magában, hát két nappal ezelőtt visszaparancsolta kísérőit és egyedül lovagolt tovább.

Éjszaka meghált az erdőben. Akármerre lovagolt, akármerre nézett, szinte csak erdőt látott. A Dunától északra haladt, a folyót vagy tíz nappal korábban látta utoljára. Néha megsűrűsödtek a hegyek, összébb ugrottak, ilyenkor járatlan utakon haladt tovább. Tett egy kört északon, majd visszakanyarodott nyugatra, onnan délre. Társainak azt mondotta: Esztergommal szemben a Garam és a Duna összefolyásánál találkoznak talán tizenöt, húsz nap múlva. „Hiszen mit sem számít az idő, ha jól töltjük el” – e szavakkal búcsúzott tőlük.

Úgy érezte, fárasztja, hogy mindig van körülötte ez vagy az. Már miután megszületett, körülvették a szolgák, nevelők. Erre persze nem emlékezhetett, később mondták – és akkor is így élt. Apja, anyja, néha egy-egy látogatóba érkező vezér, a seregből hadnagyok, később papok vették körül. Nemrégen eszmélt rá, hogy az eltelt tizenöt esztendő alatt soha, egy pillanatig sem lehetett egyedül. Nem tudta, milyen érzés lehet magányosan élni…

Eső kerekedett valahol a fák fölött, erős szél zúgatta a koronákat. Aztán kiért az erdőből, akkor abbamaradt az eső, ismét kisütött a nap. Lóháton poroszkálva szárította meg a ruháját és barna haját, amelyet ritkán vágatott le, a vállát verte. Nagyon élvezte azt, hogy nem csivitelnek mellette folyton a fehérnépek, a szolgálóleányok, kik anyja egyetlen intésére szoktak eltűnni mellőle. Nem nyüzsögnek ott a férfiszolgák és az urak. Nem hiányzott neki senki, kikkel az esztergomi várban és a kicsinyke „palotában” találkozhatott. Nagyon élvezte, hogy egyedül áll szemben a világgal, bár nem kell harcolnia. Nyár van, minden zöld, az erdők olyanok, mintha a föld egy nagy állat lenne, rajta tenyészik ez a szőrzet: az erdők. Ő pedig ebben rejtezve haladhat. Az imént ejtett el egy nyulat. A tisztáson messziről látott valami mozgást, előkapta az íját, válla fölött a tegezből máris kihúzott egy vesszőt, tollát a húrra illesztette és lassan ment tovább. A nyúl meghallotta a zajt és ösztönének engedelmeskedve menekült: nagy ugrásokkal kezdett rohanni az ellenkező irányba. De a nyílvessző mindig gyorsabb, a vágtató lónál vagy a futó vadnyúlnál is…

A nap nyugat felé fordult és a lovas tudta, mi lészen a vacsorája. Amikor talált egy kis patakot, ami jószerével csak egy ér volt, könnyedén át is léphette, mellé telepedett. Lova nyereg nélkül, hosszú pányván legelészett a fák alatt, ő meg vékony és vastag gallyakat szedett. Aztán megrakta a kicsiny kupacot, mi nem volt nagyobb a két tenyerénél, leguggolt mellé és a sűrűsödő félhomályban elővette tarsolyából a tűzszerszámait. A kis acéldarabot a kovához verte, és igyekezett a szikrákat a bolyhok felé irányítani. Vékony, száraz fű, benne a földön lelt madártoll és más, könnyen gyulladó anyag várta a szikrákat, amikor aztán végre fellobbant az aprócska láng, azonnal föléje tette a nagyon vékony és nagyon száraz, kisujjnyi ágakat. Amikor már az is égett, remélte, nem jön oly szellő, amely elfújná, megölné a vörös kis nyelveket, amelyek oly mohón falnak fel mindent maguk körül… A lángocskák fölé egyre vastagabb ágakat rakott, és amikor a háromujjnyi vastagok is égtek, megnyugodott. Most már rendes tüzet rakott. Az előre kiválasztott egyenes ág mindkét végét hegyesre faragta, közben ügyelt a tűzre. Majd amikor már jól égett, a nyulat kifejtette a bundájából, kibelezte, a patakban megmosta, és ráhúzta az alkalmi nyársra. Nem baj, hogy fából van, hiszen csak parázs fölé kerül, ferdén lóg be a magából hőséget árasztó tüzes réteg fölé, egyik vége a földbe szúrva, ahol ügyesen lehet olykor fordítani rajta egyet-egyet, hogy egyenletesen süljön az étek.

Aztán jött az éjszaka. A fiatalember jóllakottan dőlt le a puha mohára, feje alatt nyergével, mellette a földön a kardjával. A ló legelészett, az erdő neszei összefolytak lassan. A parázs elenyészett és a sötétség eluralta a környéket…

Hajnalban ébredt. Hűvös volt, talán ettől serkent fel? Mielőtt a nap kibukkant volna – a magasabb fák csúcsán jelent meg először az aranyos fény, az ég pedig mindinkább világosodott –, ő már mosdott a patakban. Lova magától ivott és legelt tovább. Gazdája zabot nem hozott magával, hát az állat kénytelen volt megelégedni a fűvel. Azután nyergelt fel, a ló hasa alatt meghúzta a hevedert, feltett a hátára mindent, ami az övé. Még egy pillantást vetett a kis táborhelyre: semmi sem esett le a fűbe, nem maradt itt? És a parázs kialudott, bizonyosan? Nem lenne jó, ha mögötte egyszer csak fekete füst kanyarogna az égre és a lángok martalékává válna egy, avagy több erdő! Alapos vizsgálódás után indult tovább.

Majdnem dél volt, amikor éneklést hallott.

Friss leányhang volt az, a dallam felívelt, majd visszatért. A lovas előbb megtorpant, figyelte, honnan jön a hang. Lenne itt valamiféle falu? Lehet, gondolta, és óvatosan lépdelt közelebb. Látta a patakot, és tudta, ha lakik itt valaki, bizonyára nagyon közel a patakhoz. Ne kelljen messziről hordoznia a vizet.

Előbb a kis kunyhó tetejét látta meg. Régen épülhetett, mert a ferdén rakott gerendákat belepte a szelektől odahordott föld, s némi fű nőtt rajta. Alatta a tűznek helye: kormos kövekkel körberakott fekete fészek. Most is égett rajta pár ág, és föléje akasztott kondérban főtt valami. Aki énekelt, fiatal leány volt, meztelen lábszárak fölött darócruha, meztelen a nyaka és a karjai. Mezítláb járt, ügyesen forgolódott. A kondérban alighanem forrásnak indult a víz, mert sorban tette bele, mit előre elkészített egy deszkán.

Közben is dalolt, ám amikor meghallotta a paták zaját, elhallgatott és felállt. Egyik kezével ernyőzte a szemét, a lovas éppen kelet felől közeledett. Néhány fa adott árnyékot nyáridőn, télen aligha volt kellemes itt élni.

A lovas lassan közeledett.

– Ne félj, leány, egyedül vagyok.

– Én is egyedül vagyok – felelte amaz. Csengő hangja volt és talán egy esztendővel lehetett idősebb a közeledő idegennél. Sudár a termete, merészség a szemében. A férfi nyeregből szállott, lovát a patakhoz vezette, hadd igyon, majd körbepillantott.

– Igaz, hogy egyedül élsz ezen erdőben?

– Így igaz, vándor – a leány szokatlanul magabiztos volt. Mintha legalább hat lovas katona rejtőzne a közelben, kiknek egyetlen feladata őt védelmezni. – Mint látom, te meg egyes-egyedül vándorolsz a vad erdőkben.

– Én sem félek. Mi a neved?

– Hajnal. És a tiéd?

Merészen felvetette a fejét és a férfi szemébe nézett. Ki úgy igazán még nem volt férfi. Tizenöt tavaszt látott. Így mondták neki, hát elhitte. Annyit tudott, hogy télidőn született, nagyon hideg télen.

– Az én nevem Vajk. Hallottad talán?

– Nem én – Hajnal a fejét rázta. Úgy érezhette, valamit magyaráznia kell a férfinak: – Anyámmal, apámmal és az öcsémmel éltem itt.

– Most hol vannak? – kérdezte Vajk. A nevénél többet nem szándékozott mondani magáról.

– A fák között nyugosznak – intett a leány az erdőre. – Apámat és öcsémet egyszerre vitte el valami nyavalya. Egy nap még semmi bajuk sem volt, másnap temettük őket. Volt itt egy falu, nem messze. Ott mindenki meghótt. Csak az anyám és én maradtunk meg, de hogy miért, a Nagyisten tudhatja. Ide menekültünk anyámmal, építettünk egy kunyhót. Nem oly régen, amikor jött az olvadás, eltűntek a havak, az anyám is elment. Ugyanott nyugszik – intett fejével az erdőre. Vajk nem értett valamit.

– Majdnem gyerek vagy. Miért nem mentél el valahová, emberek közé?

– Anyám azt mondta, lehet, ott is pusztít ama átkozott ragály, és nem akartunk meghalni. Jobb volt nekünk itt, hol esztendőnként tán egyszer, ha találkozunk valakivel.

– Egyedül maradtál – állapította meg Vajk. Nézte a lányt, naptól barna tagjait, a fekete szemét és a haját, amit láthatóan gondosan ápolt. Körülnézett: – És mit eszel?

– Sűrű levest főzök napjában egyszer – mutatott a kondérra. – Vadalmafák sokasága vagyon erre, meg vackor is akad. Tavasztól őszig sok az erdei gyümölcs, miket nyáron megaszalok. Olykor meg lövök egy-egy nyulat vagy nagyobb madarat.

Akkor látta meg Vajk, hogy a kunyhó ajtaján lóg egy íj, mellette tegezben a vesszők, miket biztosan Hajnal maga farag. A fejét csóválta.

– Csodállak, Hajnal, hogy ily bátor vagy. Nem lehet könnyű az élet az erdőben, egyedül. Ha valami bajod esne, nincs, ki segítsen.

Hajnal erre rábólintott és megvonta a vállát: „Ez már csak így vagyon”. Látszott, hogy nem is akar ez ellen tenni semmit. Vajk folytatta:

– Ha megengeded, itt maradok kis ideig. Megyek és hozok valamit ebédre.

– Ímhol az ebéded – intett a leány a kondérra.

– Akkor vacsorára hozom – így a legény, és gyalog nekivágott az erdőnek. Hajnal közben ügyesen lenyergelte a lovat, bár az állat nem örült az idegennek, a más szagoknak. Ám a nyereg mellett talált pányvával sikerült valamivel távolabb kikötnie az állatot, ahol kövér fű nőtt.

Nem sok idő tellett el, és Vajk megjelent két lőtt nyúllal. Miközben óvatosan szedte ki belőlük a vesszőket, hiszen azokra máskor szüksége lehet, a lány megjegyezte.

– Ügyes vadász lehetsz.

– Az vagyok. Csöndben lopakodtam – így a férfi. Több szóra nem volt szükség. Miközben a nyulakat készítette elő, megfőtt a sűrű leves. Vajk a patak sekély részén az arasznyi vízbe tette a kibelezett nyulakat, egyelőre. Aztán ebédeltek. Egynek-egynek nem jutott sok, de nem panaszkodtak.

Késő délután eleredt az eső. A kunyhó melletti fa terebélyes volt, ágai valamelyest felfogták a hulló cseppeket, hát Vajk oda vitte a nyergét meg a lovát. Bár tudta, a ló bőrének nem árt az eső, azért nem örült ezen időnek. A nap már korábban eltűnt, fogyott a fény és hűvösebb lett. Hajnal behúzódott a kunyhójába, amelynek közepén állatbőrökből és takarókból rakott derékalj várta.

Az eső később megint rázendített, nagy zajt csaptak a lombokra hulló cseppek. Akkor Hajnal kiszólt a kunyhóból.

– Hé, vitéz! Jer bé!

Vajknak nem kellett kétszer szólni. Bár amikor beért a fedél alá, még nem gondolt másra. Örült, hogy nem ázik tovább. Az alkony rohamléptekkel jött.

– Kár, hogy nem tudunk tüzet rakni. Ama két nyúl hiába várja a parazsat – vélte. Hajnal mosolygott.

– Nem romlik el holnapig, reggel csupa napfényre ébredünk, meglátod. – Úgy szólott, mint aki tudja jól, milyen idő lészen holnap.

Jótékony sötétség sűrűsödött. Az erdőben zúgott a szél meg az eső. Zsongító volt ez, a férfit hamar elnyomta a fáradtság. Az éjnek fele is elmúlhatott, amikor arra ébredt, hogy…

Hajnal meztelen teste nyomult hozzá a takaró alatt. A leány nem szólt semmit. Maga is fekete volt, mint az éjszaka, és Vajk tudta, őt is feketének, arctalannak látja.

Hajnal nem mondott semmit. Nem panaszolta fel, milyen szörnyű az egyedüllét. Hogyan is mondhatta volna ki, hogy még sohasem volt férfival, és érzi testében a forró vágyat, ami őt most ideűzi a takaró alá? Hogyha minden nap és minden éjszaka egyformán magányos, akkor most, ha már van egy vendége, ki fiatal és erős, és neki nagyon tetszik… hiszen ki tudja, mikor lészen ilyen alkalom? Lehet, soha? Magányos erdei nő lesz belőle, itt öregszik meg e fák között? Tán félnek majd tőle, talán valamilyen varázslónak tartják, és kunyhóját mindenki félve elkerüli?

Nem mondotta szavakkal: „Szeress.” Semmit sem mondott, de felkínálta a testét. A világát, amely belőle meg a kunyhóból, az erdőből, a három sírból állott. Azokból a nyarakból és telekből, amiket már egyedül élt végig, és talán azokra is gondolt, azokat is magáénak tartotta, amelyek ezután jőnek. Nem akart semmi mást, életében először és talán utoljára, érezni egy férfit magához közel, nagyon közel…

Másnap reggel csakugyan szép, napos idő lett. Az esőnek csak a nedves füvön voltak nyomai. Hajnal kiszaladt a patakhoz, visszajött, a férfi akkor kelt volna fel, hogy lovát nyergelje, azonban a lány visszanyomta.

– Maradj még.

Vajk maradt. Végül harmadnap délben ült nyeregbe. Hajnal nem sírt, ennél keményebbnek mutatta magát. Nem kérdezte: „Látlak-e valaha?”, mert tudta, hogy nem. Talán egyszer, esztendők múlva jön erre egy másik vándor, akinek odaadja magát, de az is lehet, hogy nem. Megőrzi Vajk emlékét, akivel nagyon, nagyon jól tellett ez a két éjszaka.

Vajk még egyszer intett, aztán ellovagolt a fák között.

Geyza érezte, hogyan feszül meg az orcája. Ritkán történt meg vele, de most mindennél jobban érezte a feszültséget. Az izmok a fején, a nyakán, talán a homlokán is fellázadtak, megkeményedtek. Nagyon mereven nézett előre. Közben forrt a belsője, forróság öntötte el a mellét.

– Mondd tovább – ennyit tudott kipréselni a torkán. Érezte, hogy az ajka is megmerevedett, alig engedelmeskedik. A férfi, aki a híreket hozta, régi jó embere volt, megbízott benne. Tudta, nincs az a kincs, amiért Tass ellene tenne.

Tass sem volt már ifjú. Akkoriban Geyza ötven tavaszt látott, öregnek és tapasztaltnak számított, olyannak ismerték. Tass nem élt meg ennyit. Ő is azok közé tartozott, kik folyamatosan járták a Hont, figyeltek, beszélgettek, mások vélekedéseit is meghallgatták. Legfőképpen pedig arra ügyeltek, miket szólanak az emberek. Gyűjtötték a véleményeket, a gondolatokat. Mindenütt voltak ismerőseik, olykor barátaik. Nem a maguk kíváncsisága hajtotta őket előre esőben-fagyban-hőségben, nem ez volt a cél: a fejedelemnek dolgoztak. Mert ez munka volt, amiért esztendőnként egyszer avagy kétszer fizetséget kaptak, aztán földet, amire házukat építhették, ahol lovaikat legeltethették, erdőt, minek fáival télen fűthették otthonukat. Tettek egy-egy nagy kört, összeszedték a híreket, a vélekedéseket, és azt, milyen kedvük vagyon a magyaroknak.

Tass is ezt tette és most visszajött. Majd száz napot töltött távol Esztergomtól. Midőn megjött, előre üzent a kapuőrség által, Geyza pedig máris érte küldte legjobb szolgáját. Az értőknek a várban ez egyben azt jelentette: ahogyan most, úgy a jövendő idők során Tass bármikor betérhet hozzá, útjában senki se gátolja.

Ültek a hideg kőfalak között. Tavaszidőnek lassan a végéhez közeledtek, mégis hűvös volt odakint és idebent. Keleti, ősi szokás szerint nem raktak tüzet a tágasabb terem fél falat betöltő nagy kandallójában, inkább háromlábú állványra tették a parazsas serpenyőket. Mik ilyenkor, alkonyat idején adtak némi vöröses fényt, és rajzoltak a falakra halavány árnyékokat. Geyza az egyik serpenyő fölé tette a kezét. Melengette, bár úgy érezte, annyira nem öreg, hogy nyáridőn fázzon. De hát ezen esztendőben a Nagyisten akaratából a nappalok is hűvösek. Hirtelen észrevette, hogy „Nagyistent” mondott „Isten” helyett, és ekkor megjelent a lelki szemei előtt az a fekete szakállas, szenvedő arc. Amilyennel valaha régen – már majd ezer esztendeje – a kereszten gyötrődhetett.

– Ezen Kun úr voltaképpen nem úr, csak annak mondja enmagát. Szedett-vedett csapat élén áll, amely hozzá hasonló „ómagyarokból” áll, jó uram. Nem jutott nekik elég föld, hát lázadoztak. A Nagyisten híveinek vallják magukat, pedig úgy vélem, hogy nem hisznek azok egyik istenségben sem. Mégis azt mondogatják mindenfelé, hogy ők igazi magyarok, kik nem tűrhetik, hogy ama szoknyás napnyugati papok hajtsák igába a jó magyarokat. Ezért készek akár meghalni. Persze tudva tudható, inkább élni szeretnének, és nem rosszul!

– Úgy sejtem, voltál köztük.

Tass mélyet lélegzett. Néha úgy nézett ki, mint aki „ómagyar”, bár nem volt az. Geyza csak sejtette, hogy a férfi nemegyszer szándékosan keveredik az effélék közé, úgy szól, úgy öltözik és viselkedik, mint amazok. Aztán amikor mindent megtudott róluk, egy éjszaka odahagyja őket és ellovagol, hajnalban messzire jár, nyomait, amennyire lehet, eltörli, s reméli, nem fogják keresni. Van köztük sok olyan, ki egy ideig hozzájuk csapódik, majd továbbáll. „De amazok nem jönnek jelenteni a fejedelemnek”, tette hozzá.

– Igen, uram, ők úgy hitték, vallom, mit ők mondanak. Nagy lázadást terveznek. Messze vidékeken akarnak lecsapni a papokra, ott, hol tán senki sem áll ki a védelmükben. Felgyújtanák azt a néhány templomot, amit eddig emeltek.

Geyza nem az égő fatemplomokra gondolt. Nem is a német, cseh vagy talján papokra, kik közül sokan odaveszhetnek. Nem szokta sajnálni azokat, kik ilyen vagy olyan csatározásokban vesznek oda. Tán így volt megírva a sorsukban, a Nagyisten által? Inkább azokra gondolt, kik bármilyen módon próbálnak az útjába állani. Pedig mennyiszer elmondta nekik apja szavait! Hogy hasonlatossá kell válnunk a napnyugatiakhoz, az ott élőkhöz, legyenek bár urak, szolgák, parasztok vagy katonák, mindegy. Aki nem lészen kereszténnyé, annak nem lesz könnyű élete a Honban. Ha lesz egyáltalán. Hát úgy látszik, vannak sokan, kik nem akarják ezt elfogadni.

– Hányan lehetnek, és hol? – kérdezte röviden. Tass habozás nélkül felelte:

– Most éppen a Dunától nyugatra gyülekeznek, ott kiabálnak, rakják tüzeiket, vívnak egymással. Egész kunyhótábort csináltak maguknak. Télidőnek végén kezdtek oda gyülekezni. Talán ötször százan lehetnek, ámbátor a számuk gyakorta változik. Négyszer száznál kevesebben soha nincsenek, hatszor százan csak olykor. Ama Kun „úr” is éppen olyan egykori katona, kik megjárták Bizáncot igen fiatalon, onnan valahogy megmenekültek, hazavergődtek.

– Annak hamarost húsz esztendeje lészen! – csodálkozott Geyza. Tass nyugodtan rábólintott.

– Ama Kun alig valamivel fiatalabb nálam. Van vagy öt hadnagya, afféle második vezérei, kik mindenben követik. És minden hadnagyot követ vagy nyolcszor tíz, avagy némelyiket száz ember. Mind fegyvert forgatnak, bár nem volt hol gyakorolniuk, hisz háborúban nem jártak soha.

– Hát majd harcolhatnak a nyavalyások! – ekkor döntötte el, mit fog tenni. Tass nem csodálkozott, sejtette, hogy így lészen. Geyza nem tűri el hatalmának csorbítását, és jobb, ha most csap le ötszáz ellenségre, mint várjon egy vagy két esztendőt, és akkor ama Kun emberei ötször ezren lesznek.

Tass hát felállt, az árnyéka a majdnem sötét szobában hirtelen felnőtt a mennyezetig.

– Szóljak hadnagyaiddal, jó uram?

– Szólj, készülődjenek. Holnapután indulunk! Ám előtte én is szólok velük… Odatalálsz?

Tass félmosolyt eresztett meg a bajusza alatt: ő ne találna oda, vagy bárhová e Honban? Alig észrevehetően felemelte a fejét büszkén és magabiztosan.

– Oda vezetlek benneteket, fejedelem uram.

– Szép lett a házatok, Tomaj.

– Hát sokat dolgoztunk érte.

A párbeszéd a folyó partján zajlott. A révben hárman álltak. Csák, a dereglyés, ki elégedetten nézte azt a házat. Száz lépésre volt a fogadótól délre, kicsit alább, mert ott lejtett a part. Nem volt az nagy építmény, de hát evezőslegénye, Tomaj most Arára pillantott.

– Asszonyomnak is sok munkája vagyon benne.

Ara szégyenlősen mosolygott, felmutatta a kezeit. Mindenki tudta a környéken, főleg a révészéknél, hogy ért a füvekhez és gyógyítani is tud, ám ezekkel a kis kezeivel megfogja a munka végét, ha kell. És hát ezen esztendőkben, míg épülgetett a házuk, bizony nemegyszer kellett segítenie. Nem csak azzal, hogy ebédet főzött az itt dolgozó mestereknek, bizony rakodta a deszkákat, sőt faragta a zsindelyek egy részét. Gondosan ügyelve rá, hogy mind kivétel nélkül egyformára sikerüljön, mert hiszen ha az egyik nagyobb, a másik kisebb, ugyan hogyan állnának meg a tetőn úgy, hogy egy erősebb szél nehogy lekapja mindet? No, és sok kis vasszegre volt szükség, ezeket szerencsére Makó maga kalapálta ki, ügyes kézzel.

Amikor úgy érezték, készen vagyon a házuk, kisebb lakomára hívták a révészéket meg néhány mestert a környékről, kik idejártak dolgozni. Ott volt az ács, aki a tető gerendáit megfaragta, kivéste, ahol kell és amennyire kell. Ott volt a kövek mívese, ki az alapot építette meg, mészporral és finomra őrölt kövekkel meg vízzel tapasztotta őket egymáshoz, ezt bizony az idő sem porlasztja szét, legalább három avagy négy nemzedéket is túlél egy ilyen házalap. Önmagukat is ünnepelhették, mert nemegyszer vetették a vályogot kicsiny formába, és szárították a napon, forgatva őket nap mint nap. Négynaponta száradt ugyanaz az oldala, ám ha közben elborult az ég és eső jött, futottak, hogy ponyvával betakarják, különben a nap szédítő erejét legyőzte volna a kegyetlen esőzés… Egyszerre mindig annyi téglát vetettek ki, amennyi elfért a legnagyobb ponyvájuk alatt. Ezért tartott oly sokáig az építés.

Aztán végre elkészült. Valami régi szokás miatt az ormára zöld ágakat tűztek. Azt beszélték és hitték, hogy a Nagyisten így megóvja házukat minden csapástól. Mintha azzal a felmeredő és esős napon tényleg viruló zölddel hívták volna fel az Ő figyelmét az építményre. Persze erről máris elindult egy beszélgetés. A nagyon hosszú asztalt ülték körül, már nem az ősi szokás szerint, amikor nemezlapokon ültek a lakomázók, és közéjük másik nemezlapokra tették le az asszonyok, amit főztek és sütöttek. Ez kezdett elfelejtődni. Makó felpillantott a zöld ágra.

– Mi itten a Nagyistenhez imádkozunk. De mint hallottam, a Honban mind több az, ki ama kereszten halálát lelt, csak egy ronggyal burkolt szakállas férfiúra esküszik…

Csák következett.

– A réven sok papot vittem át, kik éjszakára itt maradtak, mind próbált engem és családomat megtéríteni. Ők így mondják azt, hogy kereszténnyé légy te is. Nálam eddig hiába próbálkoztak. Asszonyom, Bodza se hajlott a szavukra. Hogy mi lészen a gyerekekkel, meglátjuk.

Alpár ekkor tizennégy vagy tizenöt tavaszt látott, vagy talán tizenhatot? Senki sem számolta az esztendőit, ő maga sem. A fejét rázta.

– Én maradok ilyennek, amilyen vagyok.

Ara elnézte a gyereket. Azt beszélik, akkoron született, amikor Taksony unokája, Geyza fia, Vajk. Róla többször hallottak. De hát egyikük sem ment el vándorolni a Honban csak azért, hogy megnézzen híresebb embereket vagy helyeket. Nekik itt kell lenniük. Ki patkolná meg a vándorok lovait, a kereskedők szekerén a kereket ki javítaná meg, ha a kovács elkóborolna? Ki vinné át az utasokat a dereglyével? Ki adna étket a fogadóban megszállóknak? Ez afféle örökös feladat, soha meg nem szűnő munka. Nappal reggeltől késő estig készen kell állni, mert bármikor beállíthat egy-egy lovas patkó nélkül, mindig jöhet átkelő vendég, és éjnek idején is érkezhet éhes vándor a fogadóba. Akik itt laknak, itt maradnak. Mióta a néhai Bors hazatért a seregből és letelepedett a Dunának e keleti partján, és asszonyává tette a német rableányt, Linát, azóta nemzedékek váltják egymást. Élnek és teszik a dolgukat.

Alpár zömök fiú volt, olybá tűnt, hogy befejezte a növést. Csák és Bodza fia erős volt és szeretett vadászni, halászni. Nagyon jól úszott, itt, a sebes folyóban is. Nem kellett félteni. „Ha beesik a vízbe, hallal a szájában úszik ki” – szokta mondani az apja, ki büszke volt a fiára.

Tomaj, ha néha ránézett Makóra, óhatatlanul arra a kisleányra gondolt, akit elvesztettek. Szegényke a második esztendejét sem érte meg, és már kezdett pötyögni, szépen mondotta a szavakat. Aztán valamiféle kórságba esett és három nap alatt vége lett. Ő is a révészek-kovácsok közös temetőjében nyugszik, bár csak kicsinyke követ tettek a halmára, jelezvén: e helyt gyermek nyugszik, ki a Nagyisten akaratából ment vissza az égbe, ahonnan jött. Ara idősebb annál, semhogy szülhetne, és nem akart, mióta az a kislány elment.

Apor özvegye, Réva orcáján látszott, hogy a sors megviselte. Amikor idejött, húsz tavaszt sem látott. Többször szült, de a leányán, Almán kívül mindegyik sarját elragadta a halál. Most nem bánkódott, azért sem, hogy a férje, ki nála jóval idősebb volt, meghalt, és ő itt maradt a kovácséknál. Családtagnak tartják, soha senki se szóval, se mozdulattal nem adta tudtára, hogy nem kellene már itt lennie. Az idő a legjobb gyógyító, mennyire igaz ez a mondás. Réva tudta, egy dolgot vár el tőle a Nagyisten: hogy felnevelje Almát, aki hamarosan tizenhat esztendős leend, és bizony megesett, hogy a kovácsnál patkoltató legények bajszukat pödörgetve próbáltak szóba elegyedni vele. De Réva résen volt, mindig résen volt, és közbevetette magát. Az hiányzik, hogy valaki jöttment elrabolja a leányát! Hogy feleség legyen oly fiatalon, és szülje a gyerekeket! Az özvegyasszony ugyan nem tudta, pontosan mit vár el Alma sorsától, az bizonyos, hogy egy ideig maga mellett tartja, és ha akad szemrevaló, de tisztességes legény, ki képes dolgozni is, nem csak lóháton parádézni és ifjú leányokat elcsábítani, az ide költözhet. Itt legalább szem előtt lesznek a fiatalok!

Ették a frissen sült cipókat. Csak az asszonyok tudták, milyen sok dolog volt azokkal. Hiszen a gabonát előbb meg kell őrölni a durva őrlőköveken, ami igen fárasztó munka. Aztán a darabos darát betenni egy finomabb őrlőbe, amely igazi lisztet csinál belőlük. Utána jöhet a dagasztás, a formázás, aztán mehet a kemencébe. Érteni kell ahhoz is! Nem mindegy, milyen és mennyi fát tesznek bele, milyen sokáig hagyják égni, és mikor jő el a parázsnak az ő ideje! Mikor kell a cipót bekenni tojásba mártott libatollal, hogy szép, érett és csalogató kérge legyen! És mikor mondható ki, hogy megsült, íme, készen van?

A halakat Alpár hozta kora reggel, a valaha itt élt morva Jantól tanult módszerrel nyilazta őket a kis öböl vizében. De vettek a falvakban sok zöldséget, már ami nem termett meg a saját kertjükben. Vadhús volt a csemege, azt a férfiak sütötték nyárson, egy külön tűzön. A kert is ott volt a kezük ügyében, meg az állatok óljai, tyúkok, kacsák, libák, tavasszal kiscsirkéket keltettek ki a kotlósok, és ha nem esett bajuk, szépen növekedtek. Kutyák vigyázták a fűzfából fonott, derékig érő kerítések mentét éjjel és nappal. Mert hát főleg a róka az, ki jöhet reggel, délben, este, de legfőképpen éjszaka, és ha teheti, magával ragad, mit elérhet. Tartani kell a nyestektől is, mik az emberi házak közelében élnek, farakások és odúk rejtik őket. Meg jöhet erdei rokonuk, a nyuszt is – az elsőnek fehér folt vagyon a mellén, az erdeinek meg sárgás. De mindkettő erősen lopná a tojásokat, ha tehetné. A kutyáknak van hát dolguk nappal és éjidőn egyaránt.

Ketrecekben nevetségesen mozgatják orrukat a nyulak, ha van kicsiny gyermek a családban, az bizonyosan velük tölti a nap egy részét. Azután van saját karám, benne lovak, néhány tehén, miktől tejet nyerhetnek, és még több kecske, miket elég kiengedi a folyóparti rétre, elvannak egész nap, és alkonyatkor, amint hazatérnek, szinte maguktól állanak sorba a fejéshez. Az asszonyok és lányok között Réva a legjobb fejő. Mindenkinek mindennap jut ilyen vagy olyan tej, és vajat is köpülnek az asszonyok. Mi igen fáradságos munka, nem is szeretik, ám olykor-olykor, ha jó zsíros tej kerül az edényekbe, megteszik.

– Azt hallottátok, hogy van itt nem messze egy falu, mi Taksony fejedelemről kapta a nevét? – így Csák. Sok paraszt haladt át a réven, velük szokott beszélgetni.

– Hallottuk – bólogatott Makó. – Meg hogy nem véletlenül lett ez a neve. Merthogy oda temették el a mostani fejedelem, Geyza urunk apját.

– Ezt nékem is mondották valamiféle falusi asszonyok – így Bodza. – A taksonyiak azért települtek oda, hogy őrizzék a fejedelem sírját. Úgy tudom, őrzik is.

– Egyszer mindenkiért eljő a halál – ezt váratlanul Alma jelentette ki. Ami élénk derűt fakasztott a többiekből.

– Ezt mondja köztünk a legöregebb!

– A legbölcsebb!

– Ki oly sok mindent látott a világban! – és nevettek. Alma érezte, hogy nem gúnyolják, legfeljebb szelíden. Ő sem nőtt nagyra, de már látszott, hogy fehérnép, igazi nő lészen belőle, nem is sokára. Fekete szemét előbb anyjára, majd a többiekre vetette sorban. Volt valami a nézésében, ami hatott másokra. A haját hosszan viselte, a vállánál alább ért a vége, a hátát verte, sokszor volt útjában fejésnél, kemencés sütésnél, más házimunkánál, hol előre kellett hajolnia. De kitartott mellette, legfeljebb keskeny bőrszíjjal fogta össze hátul.

Alma nem válaszolt a szelíd gúnyolódásra. Úgy érezte, többre termett, mint ez az élet itt a folyóparton, ahol folyton az üllő és a kalapács feleselget egymással. Biztos volt abban, hogy egyszer eljön az idő, amikor valami módon vándorútra kelhet és megismer más falvakat, folyókat, sőt eljut igazi városokba is, amiket napnyugaton építettek. De talán hamarosan talál ilyeneket közelebb, itt a Honban is?

CSATA

– Veletek mehetek, apámuram?

– Nem jöhetsz – a válasz ridegnek tetszett, mert aki mondta, kemény hangon beszélt napok óta. A szolgákkal és urakkal, katonákkal és fehérnéppel egyformán.

Vajk azonban úgy érezte, a fejedelmi keménység másoknak szólhat, ám látta: tévedett, mert az apja most is olyan volt, mint ama darócból készült ing, mit ki visel, bizony folyton bántja a bőrét a sok kemény szál.

– Megmutathatnám, kész vagyok-é harcra, és hogy férfinak nevezhetem-é magamat?

– Nem – hallotta a választ, és rögtön utána a magyarázatot: – Én vagyok a fejedelem, te meg a sarjam, ki utánam kerülsz a helyemre. Ha magammal viszlek egy csatába, lehet, mindketten odaveszünk, és akkor ki fogja vezetni a Hont?

Vajk erre eddig nem gondolt, és végre szelídült a lelke. Ha apja így gondolja, bizonyára igaza van. Fölöslegesen nem kell mindkettőjüknek egy helyen lenni, főleg, ha ott veszély fenyeget. Hát leszívta a léget mellkasába, úgy mondotta.

– Ebben vagyon igazság, nem kevés. Akkor hát ihol a várban leszek és várom a híreket.

Geyza oldalról pillantott a fiára. Emlékezett ama szavakra, miket egykor a táltos mondott. Vajk születése idején a táltos kicsit ijedten – vagy szomorúan? – adta tudtára, hogy Taksony unokája keresztet fog a kezében tartani, legalábbis ama másik világban, ahol járt, ezt a képet látta róla… De most ez sem számított. Geyza arra várt, hogy odahozzák a lovát a várudvarra. Hallotta, ahogyan egy lovászfiú futva jön vele, a négy vasalt pata csattogott a köveken. Minden reményét ebbe a fiába fektette. Hiszen nincsen más sarja, márpedig a Honnak szüksége lészen az erős kézre, mindig így volt és így lészen ezután. Ha ő nem lészen, akkor lám, ihol van Vajk, átveszi a helyét. Remélte, a fiú igyekszik jól tenni a dolgát, ahogyan fejedelemhez illik.

Vajk átvette a lovásztól a kantárszárat, az állatot odafaroltatta az apja elé. Amikor az idős férfi bal csizmája orrát a kengyelbe helyezte és fellendült, egy pillanatra úgy érezte, kicsit elszédült. Keményen fogta a nyereg szélét, a másik kezével a kantárba kapaszkodott, lova erősen tartotta a fejét, így segített, míg végre az állat a gazdája két combja közé került, majd Vajk jobb csizmája is belecsúszott a másik kengyelbe. Remélte, senki sem vette észre azt a kis megingást. Mintha valami kiröppent volna belőle – de nem az erő lehetett, mert azt érezte. Úgy tett hát, mintha semmi sem történt volna, és mire kilovagolt a várkapun, úgy lett. Nem történt semmi! Visszaintett a fiának, aztán többé nem nézett hátra. Tudta persze, hogy Sarolt odafent áll az egyik ablakban és onnan néz utána. Tőle még reggel vett búcsút. Akkor az jutott eszébe, hogy az egykor olyan csodálatos asszonyi test mivé lett? „Harminc esztendő sok idő”, ezzel vigasztalta magát később. Ami egykor Sarolt büszke szépsége volt, nyomokban volt megtalálható. A szeme például semmit sem változott, noha orcáján mind több a ránc, és a dereka sem olyan karcsú, mint volt egykoron. Keblei lógnak, nem feszülnek oly büszkén. De ma is szeret parancsolgatni, minek sokszor hangot ad, fennhangon utasít másokat – talán ezért terjed a szóbeszéd Hon-szerte, hogy Geyza nem ura enmagának, néki asszonya a parancsadója…

A csapat a várostól keletre, a toronynál magasabb dombokon innen várakozott. Látszott, nemrégen szedték föl a tábort, itt-ott fekete körök füstölögtek a kiégett fű helyén, de lám, a kondérok mind a pótlovak hátán lógnak. Tíz embere van minden tizedesnek, ők tízen számon tartják egymást, ha bárkivel valami történik, szólnak a tizedesnek. Tíz tizedese van egy századnak, mit egy hadnagy vezet, ő meg a tizedeseket ismeri, mint a tízet. Egy század hát így áll össze száz és tizenegy emberből. Minden tizednek van kondérja, visznek magukkal szárított húst, és bizony a vadászok a menetből ki-kicsapnak oldalra, hogy elejtsenek valami vadat vacsorára.

Négyszer száz katonája volt. Ami azt jelenti, negyven a tizedesek és négy a hadnagyok száma. „No és itt vagyok én is”, tette hozzá magában. Négyszer százan, négyszer tízen és öten vagyunk, ennyi elég lesz, hogy legyőzzük ama lázadókat? – tette fel magának a kérdést, amire nem kapott, nem kaphatott választ.

A birtokon csendesség honolt.

Mihály ezt szerette, és mivel ő kedvelte, hát a családja és a szolgák elviselték. Pedig itt az erdők között a házakat ritkás ligetek rejtették, távolabb sűrűsödtek meg a fák. Nagyon messziről nézve szinte feketének látszottak. A földeket művelték minden esztendőben, feltörték faekével, bevetették, és bő termést arattak. Kivéve tán az aszályos esztendőket. A birtokot délről a Duna határolta, és innen jól látszottak a magas hegyek, amelyek közé a folyó itt béfutott és távolabb nagy kanyarral fordult dél felé.

Mihály úr ekkoron kiült a ház elé. Volt egy nagyon alkalmatos karosszéke, amiről azt hallotta az apjától, hogy ama keleti fényességes városban, Bizáncban készítették ehhez nagyon értő emberek, akiket ott „asztalosoknak” neveznek, bár nem csupán asztalokat, mint látható, székeket, sőt ágyakat, értékeket rejtő festett ládákat és tán padokat is készítenek. Az ittenieket nem így hívják, bár ők is főleg ládákat készítenek, amiket az emberek a szobáikban tartanak, és kiknek több ruhájuk, téli bundájuk vagyon, abban tartják. Ha meg úgy hozza a szükség, akár ráülhetnek, mint afféle alacsony padra.

Mindegy volt, kik csinálták, Mihály igen szerette. Ha jó volt az idő, mint most, a nyárnak kezdetén, akkor kivitette a hársfa alá, minek ilyenkor hangja lett: méhek nyüzsögtek, zümmögtek, daloltak és dolgoztak benne. Bezzeg az úr nem szól rá a méhekre, hogy csöndben maradjanak! – hallotta egyszer az egyik fehérnépet szólni a másikhoz. Magában mosolygott: ezek nem értik, hogy neki nem az olyan neszekkel van baja, mit maga a természet kelt. Nem baj, ha kakukk kiáltozik a távolban, tyúkok kárálnak a fűzfaveszőből fonott kerítés mögött, fecskék csivitelnek fészekrakás közben… Azt nem szereti, ha lovat patkolnak, vasat vernek, kiabálnak, hangos-haragos szóval illetik egymást az emberek.

Az asszonyház ablakai nyitva voltak. Nincs oly szolga, ki merne azokon beleskelődni, bizony megvesszőznék miatta azon vakmerőt. Az asszony nem bírja a hőséget, ilyenkor tehát inkább a ház fedele alatt marad, árnyékban, hűvösségben. Néha hallatszott ki idegen szó. Mert hát a felesége orosz hercegnő volt, Kijevből származott ide. Az ottani Szvjatoszláv hercegi családból eredett. És bár itt a családi nevét kimondani is alig tudta valaki, azért Mihály elégedett lehetett: jó asszony volt és maradt. Szülte sorban a fiúkat és leányokat. Beszélgetni ritkán szoktak, merthogy az esztendők során ugyan az asszony sokat tanult a magyarból, Mihály urat soha nem vitte rá a lélek, no meg a lustasága akadályozta, hogy ezért bármit tegyen. Vannak itt olyan erdélyi meg máshonnan jött szolgálóleányok, kik bírják mind a két nyelvet. Ami meg régebben történt az ágyban, a derékaljon, hol gyermekei fogantak… nos, oda nem kellettek a szavak, se magyarok, se oroszok – futott át a gondolat az úr fején.

Mit számít az, honnan jött a feleség? Mihály úr tudta, hogy ő voltaképpen hercegi rangban vagyon akkor is, ha ezen szót itt kevesen hallották. De hát kell jelentsen valamit, hogy ő Taksony fejedelem unokája, és a mostani fejedelem, Geyza öccse. Akárhogyan nézik, bizony a parancsadók családjának sarja ő, az ősi Turul nemzetség folytatása. Az ereiben Árpád vére csörgedezik, és minden fejedelemé, akik ezen Hont vezérként uralták.

Ha neki elég volt ennyi – mert elég volt! –, a fiai másképpen gondolkodnak, remélte. Ők szeretik a zajos életet, a viháncolást a fehérnépekkel, a vadászatokat, a lovaglást. Különösen elsőszülöttje, Vazul az, ki vad és szenvedélyes, legyen szó akár asszonynépekről, kiket sorra hódít, vagy harcokról, mikben jeleskedik. Igaz magyar férfiú! – gondolta az apja itt a hársfa alatt, és nagyon elégedett volt mind a saját életével, mind a családjával. „Ezek is Árpád fiak, és talán egykoron Vazul vagy László lészen a fejedelem?” Ebben reménykedett, mert hiszen bármikor megszakadhat az a vérvonal, amit Geyza képvisel, no meg a fia, az a Vajk. Ha valahol kiront a sűrűből egy vaddisznó, mely kicsinyeit védelmezi, akkor lehet előtte akármilyen „herceg”, fejedelemfi, bizony eltapossa, megtépi méretes agyarával, elég, ha feltépi egyik erét, és vére máris ömlik… Ha keresztény, imát sem tudnak elmondani érte, máris kiszenved megmenthetetlenül…

Mihály úr élvezte a napnak bőséges sugarait, s még inkább azt a végtelennek tetsző csendet, ami birtokát mintegy magába ölelte.

Hat napig voltak úton. Igaz, nem siettek, mert Geyza úgy számított, jobb, ha pihent lovasokkal támad azokra, akik sok ideje csak pihennek. A lovaik sem lehetnek fáradtak. Ilyen ellenre rátámadni elcsigázott lovakkal és fáradt harcosokkal nem szabad. Nagyon bízott abban, hogy az előőrsök, a fürkészek időben kikémlelik az ellent. Tudta régóta, hogy ez nagyon sokat jelenthet. Hisz mielőtt támadunk, jó tudni, hol lapul az ellen. Hogyan helyezkedett el, mit csinál most, no és hányan vannak?

A hatodik nap delén ezért pihenőt rendelt el. Egy nagy, lapos völgyben táboroztak le. Mindenki örült, hogy aznap nem mennek tovább. Ki véle jött második vezérként, tapasztalt, régi hadnagy volt. Egyike azoknak, kik immár majd húsz esztendeje Bizánc alól menekültek fejvesztve. Ám ott azért érezték a harcok szellemét, szemtől szemben találkoztak igazi ellenséggel, mit legyőzni nem tudtak, hát megfutottak. Az ilyenek nem ijednek meg holmi részegeskedő, szedett-vedett „uraktól”!

Turul volt a hadnagy neve, bár az ősi és olyannyira tisztelt Turul nemzetséghez nem volt köze. Mokány kis ember volt, jóval túl a negyven esztendőn, noha ezt maga sem számolta, nemhogy más. Külleme alapján ítélték meg korát. Geyza tudta: ha megjárta Bizáncot, akkor nem lehet ifjú legényke. Turul hűségesen szolgálta először mint katona, majd tizedes, és nemrégen kapta meg a fejedelemtől a hadnagyi rangot.

Visszajöttek a fürkészők. Magányosak voltak, kitartó lovakon, a szemük meg akár a sólyomé. Tudtak nagyon halkan lopakodni akár a sűrű erdőben is. Szinte eggyé váltak a lovaikkal, mindegyik esztendőkön át nevelgette, szoktatta a magáét, és akadt olyan, ki azt mondotta: „A lovam a legjobb barátom”, miben sok igazság rejtőzött. Éjjel-nappal együtt voltak, ha valami baja támadott az állatnak, embere is kórosnak érezte magát, és mihamarabb meggyógyította a „barátját”.

Ezek gyűltek a ligetes erdőben. A tábor közepén ült Geyza. Megfáradott kicsinyég a lovaglásban, hát földre tett nyergén ülve várta a kémlelőket. Akik sorban érkeztek.

– Előttünk vannak egy vágtányira, jó uram.

– A Dunának partján, abból veszik a vizüket.

– Egy kisebb domb aljába gyűltek, őrszem vigyázza őket a dombnak tetején.

– Lehetnek tán négyszer százan. Kondérokban főznek vadat és halat.

– Nem lehet sok étkük, merthogy jó ideje táboroznak ott, a környéken a vadat kipusztították, vagy az elmenekült a hangosságtól.

– Nem észleltek minket. Mulatoznak, egymással vívnak, láttunk négyet, kik éppen összeverekedtek, puszta kézzel ütik egymást.

Geyza erre várt, így már mindent tudott. Az ellen tehát nem gondolná, hogy bárki megtámadhatja, nem készül védekezésre, sem csatára. Mit sem sejt! Így van jól. Turulra nézett.

– Pihenünk és alkonyat előtt támadunk.

Turul rábólintott, látszott az orcáján, ő is így tenne, ha első vezére lenne e seregnek. A fejedelem leheveredett az árnyékban. Felnézett az égre: nincsenek felhők, remélte, alkonyatig sem jönnek. Eső sem lészen, mitől megereszkedhet az íjaknak húrja. Kell, és jót tesz az embereknek a pihenés. „És nekem is”, tette hozzá magában.

Közel volt a Duna, az ellen sem elég messze, hát őröket állítottak dél és nyugat felől. Jó meleg volt, ember és állat elpilledett, árnyékba vonult. A nyergeletlen lovak csöndesen legelésztek, néhány éber legény vigyázott rájuk. Mások itatták a lovakat, vagy egyszerűen elaludtak.

Ez nem tartott sokáig. Volt, aki figyelte, hogyan halad a nap az égen. Aki nem aludt és nem pilledt el a hőségtől. Amikor a nap erősen nyugaton haladott és készült lefelé szállani, Turul hadnagy felébresztette Geyzát.

– Ihol az idő, jó uram.

Nem kellett többet szólania, Geyza máris felállt. Ugyanazon pillanatban, amikor egyenesen állott, furcsán megszédült. Megrázta a fejét. Mintha ezen furcsa valamit kirázhatná magából! Sejtette, ez nem így lészen, s mihamarabb igyekezett másra gondolni. A közelgő csatára. Remélte, senki sem vette észre pillanatnyi gyengeségét, és máris indult a lovához. Egy katona akkor nyergelte fel, és látszott, hogy megy az ébresztőlánc végig a táboron. Senki nem kiabált, nem fújtak szarukürtöket. Kinek szóltak, hogy keljen, ment a legközelebb alvó társához, felrázta őt és utána ment nyergelni a maga lovát. A tizedesek fojtott hangon szólították a katonáikat. A pótlovak hátára került, ami teher volt, készen arra, ha mégis vereséget mérnének rájuk, együtt meneküljenek. Kijelölték azt a húsz katonát, kik itt maradnak a táborhelyen a pótlovakkal. Amikor véget ér a csata, értük küldenek és csatlakozhatnak a többiekhez. Ha lészen zsákmány, ők sem maradnak ki belőle. Bár sejtették, hogy az efféle hosszan táborozó tétova népségnél nem sok értéket lelhetnek. Talán vannak új csizmáik, ezüstgombok a mentéiken, no és pár értékesebb kard vagy jobb nyereg is akadhat.

Nem sok idő eltelvén menetre készen állott a kis sereg. Geyza a nyugati csapatot vezette, amely kétszáz katonából állott. Turul hadnagy száz emberrel dél felől megkerüli az ellen táborát, ők máris indulnak, kihasználják az útjukba kerülő erdős részeket, szinte minden fát. Míg ők úton vannak, máris indul a fejedelem a sereg felével, ők nyugatról támadnak. És egy kisebb csapat, talán százan sincsenek, kivárja, míg a többiek elmennek, utánuk indul innen északról, a folyó partján. A csatára a jelet Turul fogja megadni kürtöse által, és akkor a másik három irányból is reájuk zúdulnak…

Így lett. A nap a láthatár fölött függött szinte mozdulatlanul, nem kezdett el veresedni, amikor dél felől meghallották a kürtöt. Mit azonnal átvett Geyza kürtöse, és hadba szólította őket, valamint jelezte az északiaknak: ideje indulni!

Ezernél több lópata alatt dübörgött a föld. A zaj betöltött mindent. A katonák teli torokból ordítottak messziről, és hangosabban, amint közelebb értek az ellen táborához. Így keltették a sokaság, a nagy támadó serege hírét. Amazok elsőre nem hitték el, hogy valóban az történik, amit látnak a szemükkel: északról, délről és nyugatról özönlenek valakik, csupa fegyveres lóháton, és nem kétséges, hogy ellenük támadnak… Már ott is voltak.

Kun „úr” csapatának legjava azt sem tudta, hol van a nyerge, és mire előszedte, vitte volna a lovához, az éktelen hangzavartól megriadott állatok szerterohantak. Amelyeket korábban pányvára kötöttek, azok ágaskodva próbáltak szabadulni köteléküktől, rémült nyerítéssel táncoltak hátsó lábukon, és igazi veszélyt jelentettek közelítő gazdáiknak is. A legnagyobb bajt számukra az okozta, hogy előbb nem gondoltak volna efféle támadásra. Látták Geyza fejedelem jelét némelyik lovasnál, de nem voltak kétségeik, mert a támadók fennen harsogták:

– Geyza! Geeey… zaaa!

Nagyon gyorsan odaértek, mindegyik kinézett magának egy ellenfelet, és arra támadott. Akiknek sikerült jobbára nyereg nélkül felpattanni a lovukra, inkább menekülni próbáltak. Hamar belátták, hogy ellenség kelet, a Duna felől nem támadott. Hát arra rohantak, a legtöbben szőrén ülték meg a lovat, és eszükbe sem jutott volna kardot rántani és kiállani fegyverrel. Vágtattak a víznek partjára, belevetették magukat lovastul. Geyza korábban erre is gondolt: a déli seregből és az északiból kiválasztotta a legjobb íjasokat, azok a csata kezdetén a parton vágtattak előre sebesen, hogy elvágják a Duna felé menekülők útját. Kiknek mégis sikerült vízbe ugrani, lassan távolodtak a parttól. Az íjasoknak azt a parancsolatot adták, hogy ne kíméljenek senkit, lőjenek utánuk. Hát a legtöbben lovukat elengedve evickéltek a vízben. Akadt olyan, ki jól úszott… volna, mert hát a nyílnak vesszeje sokkal gyorsabb mindennél, a madár röpténél is. Kit eltaláltak, menten a víz alá bukott, a sodrás elragadta és vitte. Néhány ló kievickélt távolabb a másik parton, meg talán egy-két menekülő is, de ezek nem voltak sokan.

A tábort földúlták a csatározók. Legázolták a tüzeket, kiborultak a kondérok, parázsba estek a húsok. Jajkiáltások töltötték be a léget. A sátrakban próbáltak elbújni, azonban azok köteleit levágták, s Geyza testőrei nyeregből szállva a ponyvák alatt mozgolódó kupacokba mártották a kardjukat. Mindenfelől hallatszottak a halálordítások. A támadók követték a fejedelem parancsát.

Tass Geyza mellett lovagolt, ölte az ellent, s közben a szeme ide-oda járt. Tudta, hol van Kun sátra, és oda vezette a fejedelmet. A testőrök előttük jártak és letörtek minden ellenállást. Ketten közülük odavesztek, mert voltak az ellenség között is íjasok, kik nem tévesztettek célt. Igaz, hamarosan velük is végeztek. Mire a nap vörösre válva alsó szélével elérni látszott a földet, a fejedelem emberei a bokrok között járva keresték a megmaradtakat. Turul hadnagy szerint talán ha tizenöten-húszan menekülhettek el, azokból sem mind maradhattak életben, a Duna sodrása sokakat elragadott. Végre egy mozdulatlan sátorponyva alól kihúzták a reszkető, nagy bajuszú férfit. Tass rámutatott.

– Ímhol ezen „úr”, ki ómagyar voltát hirdette fennen, és sok keresztény legyilkolását akarta. Tőle magától hallottam, hogy sokakkal végzett, némelyik keresztény papot saját kezével fojtott meg.

Geyza elé vezették a férfit. Nem kötözték meg, csak elvették a fegyverét. Kun dühösen nézett a fejedelem szemébe.

– Igazi magyar úr vagyok, ki fölött a fejedelemnek sincsen hatalma!

Geyza máris válaszolt:

– Hogy vagyon-é hatalmam, azt mindjárost meglátod. Valljál íziben, hogy sok magyart bántottál életedben?

– Magyart? Én csak az átkozott keresztényeket öltem!

– És azok nem voltak-é magyarok? – a fejedelem hangja elcsöndesült. Tudta, hogy győztek, és ez az egyetlen élő ellenség maradt itt. Rászánt egy kis időt, hogy szóljon vele. – Nem ezen nyelven szóltak-e, amelyen mi beszélünk? Nem magyarul kértek tőled kegyelmet, ámde hiába? Nem magyar anya szülte őket? Nem magyar apa fiai és leányai voltak? Nem e Honban éltek?

– Keresztények voltak, kik elárulták ősi hitünket. Nem a Nagyistent imádták, nem tőle tartottak és nem benne hittek, hanem valamiféle idegen lett az istenük. Az a nyomorult, aki csak szavakkal tudott küzdeni, ezért aztán kivégezték…

– Az a fia volt – jegyezte meg Geyza, és elszomorodott. Hát ennyit tudnak ezek az „ómagyarok”, mégis képesek kardot rántani és irtani a keresztényeket? Azt hiszik, az a keresztények istene, ki kereszten végezte? Hát ily kevés a tudás, mégis gyilkolnak? Amikor ismét csend lett, kivárt egy kicsit, utána szólott.

– Miként véled, te „magyar úr”: hány isten vagyon az égben?

– Csupán egy, a mi Nagyistenünk!

– Más népeknek nem jár isten? Nekik nem lehet sajátjuk?

– A Nagyisten a miénk, az övék meg az a szakállas, kinek szoknyás papjai elszaporodtak itt is, miként a mezei ürgék jó termés idején.

Geyza belátta, fölösleges lenne istenről szóló vitát kezdeni ezzel az emberrel. Hát annyit mondott:

– Sok magyar halálát okoztad enkezeddel, meg másképpen. Ezen négyszer száz halott itt körülötted a te műved. Megszédítetted őket hamis szavaiddal, hittek neked és gyilkolni kezdtek más magyarokat.

– Te ugyanezt tetted most – vetette közbe Kun csúfondárosan. Tudta, mi lesz a sorsa, szemei mintha bemélyedtek volna üregükbe, és úgy érezte, minden mindegy, hát nem félt.

– Igazad vagyon. Én is ez tettem és teszem. És nem a keresztény hit védelmében tettem, amit teszek, hanem mert te a magyarok között viszályt szítottál, és jogosnak hitted, ha legyilkolod azokat, kik mást vallanak, mint te.

– Én is mást vallok, mint te. Engem is halálra ítélsz? – a válasz, mi egyben kérdés volt, a halálra szánt ember dühével fröccsent a fejedelemre. Geyza a napra mutatott.

– Mire lebukik, holt leszel – és Turulra nézett, ki értette, az ítéletet neki kell végrehajtania. De nem habozott. A fejedelem és kísérete ellovagolt. A csatamezőt Geyza katonái járták, átkutatták a holtakat, összeszedték és nyugtatták az ijedt lovakat. A zsákmányolt nyergeket és fegyvereket egy-egy halomba hordták. Ami sátor épen maradt, azt leszerelték, holnap pótlovak hátán viszik magukkal. Pótló pedig lesz elég, hisz itt zsákmányoltak fölös számban. A saját hallottaikat külön szedték össze, sorban egymás mellé fektették bajtársaikat.

A nap félig látszott, tűzvörös gömbbé korcsosult. A három íjas, kik a seregben a legjobban tudtak célozni, felsorakozott a Dunának partján. Oda állították Kunt, nem voltak rajta béklyók, keze és lába szabad volt. Turul hadnagy oldalt állott.

– Elfuthatsz a folyó felé, és ha azt eléred, a vízbe ugorhatsz.

Kun tudta, nincs esélye, hát keserűen mosolygott.

– Egy magyar úr nem inal el, ha vész fenyegeti.

A hadnagy az ajkába harapott. Tudta, Geyza később megkérdezi, mi történt a kivégzésen. Ő meg elmondja Kun utolsó szavait. Amikből ennyi is elég volt. Hát inkább az íjasokra nézett.

– Lőjetek.

Halkan szólott, távolabbról idehallatszott a katonák zaja, éneke, itt-ott tüzet csiholtak a kondérok alá. Az íjasok mégis hallották a parancsot. Egyetlen pillanat habozás nem volt. Megfeszítették az íjat, és az alig tizenöt lépésre álló alakra céloztak. Majdnem egyszerre indult halált hozó útjára a három vessző.

Este későn Geyza bevackolt volna a derékaljára. Mivel tiszta volt az ég és minden csillag látszott, annyit kérdezett:

– Meghótt azon Kun?

– Meghótt – felelte Turul hadnagy. Tass, ki szintén ott ült a halódó tűznél, hozzátette:

– Magam húztam bé a Dunába, hamarost megeszik a halak.

Geyza hanyatt feküdt. A szeme a csillagokra nyílott. Milyen sok van, és hogy ragyognak! Eltöprengett azon, milyen lehet ezen világ? Nem járta meg az idegen földeket, se napnyugaton, se délen, se keleten. A Hon szülötte volt, Taksony vezér fia. Most kezdte megérteni az apját. Miként a vadak teszik, ha a halálukat érzik közeledni, elvonulnak társaiktól, elrejtőznek a sűrűben… Az apja tudta, hogy valami kórság gyötri, de erről nem beszélt. „Vajon én is így leszek?” – tette fel a kérdést magának. Ám ha érez néha ilyen-olyan fájdalmat, az bizony a korral járhat, nem veszélyes. Ő bizonyosan nem fogja odahagyni az esztergomi várat, amely azóta épül, mióta az első követ lerakták az első árokba, hogy az legyen az alapja a falaknak.

Feküdt a leterített farkasbőrön, nézte az eget. Milyen puha ez a sötétség, akárha egy nagyon nagy állat lenne, mindent eltakar magával, mégsem ellenséges. Ezen a mezőn ma estefelé több mint négyszer száz férfi lehelte ki a lelkét, de azok a csillagok ott nagyon messze vannak, hidegek és közömbösek. Őket nem érdekli, hogy mi történt ezen a földön, ha tízszer vagy százszor ennyien haltak volna meg, ugyanígy hunyorognának. A fejedelem nem vette észre, mikor nyomta el az álom. Amikor egyenletesen lélegzett, Tass hozott valahonnan még egy farkasbőrt, és az alvó férfira terítette.