Papp-Zakor Ilka

Majd ha fagy

– részlet –

KALLIGRAM
2021

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A könyv megírása során a szerző a stuttgarti Akademie Solitude, majd pedig a Communitas Alapítvány ösztöndíjában részesült.

Copyright © Papp-Zakor Ilka, 2021
ISBN 978 963 468 255 4

Ezt a könyvet Nathalie Sharon
Weinstocknak ajánlom, aki erre
többször is megkért.

– Az életed ajándék – mondja Elvira, a halál görkorcsolyás angyala.

Anita kihajol az ablakon és rágyújt. Körülötte bánatvirágok – petúniák és muskátlik – nyílnak, a jobb kéz felőli lakás kitört ablakán fadongók rajzanak a szomszéd hálószobájába. Kamaszkorában, amikor a nyári estéket a folyóparton töltötte barátaival, a híd tartópillérén egyszer csak megjelent a felirat: Our place to drink and fuck. Anita biztosra veszi, hogy ebben az elhagyott otthonban is felkerült már a falra a méhek egyetemes nyelvén írott üzenet: Our place to breed and die. Szemközt felharsog a tévé, a tátongó ablakok mögött azonban egy lélek sincs, csak a plafonig érő dracénák, citromfák és tigrisnyelvek moccannak néha a kereszthuzatban, árnyakat vetve egy festményre, amely vagy szentkép, vagy a szkafanderes Gagarint ábrázolja. A láthatatlan – de szörnyen öregnek remélt – szomszédok halála után Anita szeretné örökölni a növényeiket, hogy az íróasztal és a szekrény melletti üres helyre állítsa őket.

Amikor végzett, elnyomja a cigarettát a petúniák közé bújtatott hamuzóban, és kitereli a háló légterébe szabadult füstfoszlányokat. Mióta Norbi felszerelte a plafonra a füstjelzőt, így kezdődik az életében minden munkanap.

Időközben megérkezik az egészségügyi sétáról férje és kutyájuk, Ruszlán; előbbi megmossa utóbbi lábát a zuhany alatt, aztán összedob magának valami reggelit. Anita is lezuhanyozik, hogy bekenhesse magát karcsúsítókrémmel; külön figyelmet fordít a zsír sújtotta területekre. Bár írott szövegben üldözi a többértelműséget nyilvánvalóvá tevő macskakörmöket – ha pedig ugyanezt élőszóban két ujjal a levegőbe kaparva jelzik, az értelmiségi jogán tüntetően elfordul –, most mégis ráncot vető, szürkén derengő vintage fátyolruhát ölt fel, amely viszonylagossá tesz bármely belé bújtatott körvonalat. A tükör előtt kifesti magát, majd kontyot fésül, több-kevesebb sikerrel idézve egy feledésbe merült, özönvíz előtti hajviseletet. A mára választott ruhához jól illő seszínű bőre, homokszín szeme, fakó haja és – kivált olyan nyarakon, mint a mostani is – szeplős és lomha lelke van. Az ideálistól való eltérések, a test felpúposodó és kitüremkedő tökéletlenségei, amelyeket a csipke sem fedhet el, bizonyos instabilitást kölcsönöznek a tükörképének. Ettől kellemetlen, nyűgös érzés fogja el, hasonló ahhoz, amikor az ember egy sör után, valami nagyon alkalmatlan időpontban éppen csak spicces lesz, ráadásul az alkoholtól izzadni kezd.

Amint elkészült, Anita bejelenti, hogy gyűlöli a munkáját – bár a tény, hogy nincs hétfő, jelentősen javít a közérzetén –, Norbi pedig teli szájjal, rá se nézve azt mondja: ósssszameg. Félreértés ne essék, nem haragszanak egymásra, ez közös kis szertartásuk része. Búcsúzóul végigsimítja a férje hátát, aki időközben már a tányérját lötyböli a csapnál, és egy gyors puszit kap cserébe. Anita ellenőrzi táskája tartalmát (minden megvan: cigi és öngyújtó, pénztárca, rúzs, valamint egy szerencsét hozó zsírkő pingvinszobrocska), felveszi a fülhallgatót, bekapcsolja telefonján az aktuális hangoskönyvet, és útnak indul. A bokája csúnyán megbicsaklik a lépcsőn, valahányszor ezt a szandálját viseli. Kicsit bicegve halad végig az utcán. A házfalak már reggel is forróságot ásítanak, a villanyoszlopokon poros muskátlis ládák, a tövükben kutyák után maradt reggeli pocsolyák – az egyik Ruszlán nyoma lehet. A tűsarkára galambpihe ragad, és Anita léptei ütemére, könnyeden integet. Az autók dugóban torlódnak. A metrót, a bokájára való tekintettel, a műanyagpadon várja meg. Tőle jobbra és balra dohányzás elleni, közérdekű hirdetések (Az életed nem csak a tiéd), vele szemközt, a sínek túloldalán egy lovagregényeket idéző plakát a gonosz sárkány visszatértére hívja fel a lakosság figyelmét: a felügyelet nélkül történő sétától, legalábbis sötétedés után, óva inti a hölgyeket, valamint hírül adja, hogy az ország peckes hősei tettre és harcra készek. A földalatti ajtaján, a nyitógomb mellett egy matrica azt írja: Free hugs, és egy pálcikaember vigyorog rajta szélesen. Anitának nem jut ülőhely, vagyis háromnegyed jutna, de nem akar a szétvetett lábbal lazuló srác és a kövér szatyrát aggodalmasan magához ölelő néni közé szuszakolódni, inkább áll. Noha az utazás ezen módját a jelen körülmények között nem tartja teljesen biztonságosnak, egy kapaszkodórúdba karolva figyel a regényre. A metróablak tükrében látja, ahogy ráncolja a homlokát, meglepetten felrántja a szemöldökét, elmosolyodik. Mikor megbillen a bokája, magában szitkozódik, aztán leállítja a felolvasást, majdnem a megállót is elvéti. A mozgólépcsőn most nem siet fel, de – annak jeléül, hogy ha tudna, sietne – az ujjával a korláton dobol. Gyönyörű irodaházuknál az utolsó pillanatban torpan meg a zebrán egy szirénázó mentőautó előtt, belép a forgóajtón és a badge-es kapun. A liftből az open office-ba lép ki, és megpillantja az asztalán a billentyűzet alá csúsztatott cédulát.

Egyelőre nem nyúl még hozzá, előbb rákérdezne, hogyan került oda, ez azonban nem lesz könnyű, mert Anita roppant távolságtartó a kolléganőivel: nem jár velük ebédelni, tornázni és pizzázni, de az irodai térfelét övező zord, mélyzöld parafát sem ragasztja tele színes emlékeztető cédulákkal. Csevegni nem hajlandó, viszont ha megszólal, olyan ütemben szórja magából a tréfás megjegyzéseket, mint ahogy a kutya csóválja a farkát, mikor rég nem látott gazdáját üdvözli. Néha egy kocsis bájával fejezi ki magát, olykor idejétmúlt trágárságokkal tündököl. Kedvenc szava az akasztófavirág, és meg sem fordul a fejében, hogy kollégái – az enyhe félelmen kívül – jófejségből kacagnak vele, s hogy létezhet teamen belüli szolidaritás.

– Ez meg mi a kórság? – kérdezi végül. A lányok felkuncognak, kivéve a gyakornok, Fanni, aki zavarában most is egy kicsit csücsörít, és akit Anita a lelke mélyén megkedvelt, reméli tehát, hogy hamarosan talál magának értelmesebb munkát, és felmond. Kórusban számolnak be arról, hogy az utóbbi napokban náluk tartózkodó moszkvai kolléga aznap reggel, mielőtt a reptérre indult volna, többször érdeklődött felőle, ők pedig sajnos nem tudtak, mit mondani. Mert azt, hogy náluk, ugye, törzsórák vannak – csak az számít, hogy a napi nyolc, heti negyven és havi n óraszám meglegyen, ez pedig, ha úgy vesszük, szuper rendszer, bár oda vezet, hogy néhányan igencsak késő délután kezdenek, mondván, hogy este úgyis tovább maradnak –, azt a kolléga magától is biztosan tudja. Anita tapintatból nem világít rá, hogy mindezt aligha tudták volna elmondani. Sokan nemhogy oroszul, de még angolul is alig-alig gagyognak. Hiába hiszik rendületlenül, hogy anyanyelvük a világ legkifejezőbb nyelve – talán, mert hangzóinak lágy hullámzásával a teremtés velejéből érint meg valamit, egyedüliként a nyelvek között érthető és átérezhető azok számára is, akik nem beszélik –, épp ezért a föld bármely pontján egyre hangosabban ordítva, magyarul próbálják megértetni magukat. Ez még úgy is baj, hogy alapvetően nem a nemzetközi, hanem a hazai piacot látják el. Az üzenet négybe tűrt, kockás füzetlapra íródott. A papír szélére piros margót húztak, de lehetetlen megállapítani, hogy gyárilag vagy vonalzó és golyóstoll segítségével. Anita szívesen képzeli, hogy Iván gombostűt döf a füzet megrebbenő szárnyaiba, a peremüktől másfél centire, majd az asztal fölé görnyedve megmargózza a lapokat. A technika korában egy multicég munkatársaként szakasztott ilyen oroszokra vágyik. Még azt is hajlandó megbocsátani, hogy Iván az üzenetet – a teljes nevét, magán emailcímét és telefonszámát – pedánsan és teljesen fölöslegesen – csupa nyomtatott nagybetűvel vetette papírra, mintha kételkedne a képességeiben. Ahogy a papírt nézi, ráébred, hogy sorsa olyan bársonyosan kezd alakulni, akár egy igazi lányregény. Még akkor sem érzett ilyet, mikor Norbival ismerkedett meg.

Norbi akkor még nem volt náluk felelős pozícióban, mezei HR-esként az új kollégák felvételét adminisztrálta. Anita pontosan emlékszik, hogy amikor elé tette Norbi az aláírásra váró szerződést meg a kék golyóstollat, megszállta a bizonyosság: most minden elrendeződött. Nagyon is vágyott arra, hogy minden elrendeződjön, ezért az elkövetkező hónapokban rengeteg időt töltött az újdonsült kollégáival. Leggyakrabban persze söröztek, de megesett, hogy a zöldben piknikeztek, egyszer még színházba is elmentek, és bár Norbi meglehetősen távolságtartón bánt vele, Anitának nem szűnt meg az az érzése, hogy – végső fokon – célba ért. Egy nagyon görbe este után, amikor egymásra találtak, Norbi elárulta, hogy a kezdetektől tetszett neki.

– Csak hát az egyik elvem, hogy kollégákkal ne kezdjek – mondta, a paplant fél kézzel magára szorítva, mert a másnaposságtól mindig vacogott. Később, amikor már nem mentek köztük olyan jól a dolgok, Anita sokszor gondolt arra, hogy épp emiatt sem szakítottak: Norbi nem szerette volna, hogy az ebből származó feszültség végképp megkeserítse a munkájukat. Ekkor azonban még nem gondolt ilyesmire. Fájós fejét a fiú mellkasára hajtva újra elszenderedett.

Hétfő reggel együtt érkeztek az irodába.

– Ti olyan cukik vagytok együtt, hogy az embernek sírhatnékja támad! – fogadta őket a junior team lead.

Sülve-főve együtt voltak, még munkaidőben is, amire a cigiszünetek nyújtották a legkézenfekvőbb ürügyet. Norbi, aki addig csak kocázott, rendesen rászokott, és Anita is sokkal többet szívott. Akkoriban még nem zavarta, hogy Norbi öt percnél hosszabb ideig képes beszélgetni arról, mivel táplálkozik, vagy hogy fagylaltok terén teljesen fantáziátlan: csak a csokoládéban és az eperben bízik meg igazán, a mogyoró és a puncs már hatalmas kihívás a számára, egy-egy pisztácia után pedig úgy tesz, mint aki a Csomolungmát hódította meg; sem az, hogy a fiú legvonzóbb tulajdonsága, az intelligenciája a szenvedély és érdeklődés szinte mindenre kiterjedő hiányával párosul. Ellenben szerette a rá jellemző, cseppet sem kényeskedő derűt, és nagyokat nevetett a nem is mindig olyan rossz viccein: – Hogy hívják a nagyon lassú pincért? – Éttetem.; – Milyen a banki hitelből vásárolt futballbíró? – Részletrehajló.; – Mi a határa egy sznob álmainak? – Az ötcsillagos ég.

Norbinak traumák helyett alapvetően céljai vannak, és mivel magatartását a keep smilingba vetett hit határozza meg, szereti a munkáját, vagy legalábbis hajlandó megbecsülni a körülményt, hogy van neki. A team, amelyet nem sokkal Anitával való eljegyzésük után kezd vezetni, nagyszerű. A kollégáiról szorgosan jegyzetel (így tart számon hobbit, születési dátumot, családi állapotot, bármit, ami megértésükhöz támpontot jelenthet), mindenkihez van egy jó vagy tréfás szava, és láthatóan boldog, amiért a csapatában tisztelik, sőt, jó fejnek számít – bár a többi csopveznél gyakrabban meneszt alárendelteket. Alárendelteket meneszteni egyébként szintén nagyon szeret, ez azonban a kettejük titka marad Anitával. Ha különösen dühítő kollégát sikerül kirúgnia, egy üveg borral tér haza.

– Mi a különbség a novemberi és a decemberi Balog Tomi között? – kérdezi Anitát, ő pedig kívülről fújja:

– Az, hogy csak az előbbi dolgozik nálunk.

Nagyon szeretnek együtt nevetni. Szitkomokban szinte azonos az ízlésük; amolyan „mindenevők”, bár legszívesebben történelmi filmeket néznek, amikből valamit tanulni is lehet – például a M.A.S.H.-t. Ha komolyabb kapcsolattréningre vágynak, sakkoznak, és – bár nagyjából egyformán rosszul játszanak – jellemzően Anita nyer. Ha társasoznak, Norbi megállás nélkül dobja a dupla hatosokat. Ha nincs kedvük tréningre, egyszerűen csak elhevernek: Anita egy hangos- vagy hagyományos könyvvel, Norbi pedig x-boxozik vagy híreket olvas, hogy a péntek esti sörözéseken legyen mit megbeszélni a barátaival.

Norbi legalább három gyereket akar. Amikor a munkahelye kerül szóba, mindig siet kijelenteni: hát, én bizony megtaláltam az igazit. Földrajzot végzett, Anita nem kérdez rá, hogy mi volt a szakterülete. Ebből az időszakból barátai sem maradtak – Nagy Bálintot leszámítva, akivel évente néhányszor összefut, és akitől egykor síelni tanult. Fiatalkorában szívesen sportolt, nyaranta túrázott. Ezekről fennmaradt egy sor fénykép, de megtekintésüktől Anita, ha csak teheti, eltekint. A tengerparton megejtett üdüléseik alatt általában elmennek „járni” is – ez a járás pedig mindig valami természetvédelmi turistaközpontban történik, példának okáért Plitvicén, ahonnan egy-két zsugornyi helyi sörrel és borzasztó sok rosszul beállított fotóval térnek haza, valamint Norbi azon szilárd meggyőződésével, hogy nem kicsit szép a hely, és hogy „nem is irigyli a horvátokat (lol, wink-wink)”. Van egy gyönyörű, masszív világatlasza, amelyet nyugalmas perceiben lapozgat, és időről időre a vécé mellett álló mosógépen felejt, meg egy kisebb, turistáknak szerkesztett, tetszetős kötete is a világ legizgalmasabb kirándulóhelyeiről, amelyben piros golyóstollal javítja ki a sajtóhibákat: az Atlantisz nagy A – jegyzi fel a margóra –, és ez már a második alkalom!!! Hisz az egyetemes emberi jogokban, valamint nagyjából abban is, hogy a rossz gondolatok beteggé teszik. Parvenü módon prűd. Társaságban valahányszor illetlen téma kerül szóba, lesüti a szemét és úgy kuncog, mint egy szobalány. Az anyjával szemben ugyanakkor pimasz: telefonos társalgásaikat bennfentes pajzánság jellemzi. Amikor először viszi el hozzá Anitát, és ő egyszer csak megérti, miről beszélnek, többször is elpirul. Épp január van ekkor, még igazi, kemény tél, a vidéki ház udvarán minden csupa hó, és mire a küszöbig eljutnak, Anita nadrágját is térdig belepte. Norbi anyja – mielőtt betessékelné őket – seprűt nyom a kezébe, Anita pedig szófogadóan lesöpri a lépcsőről a havas lábnyomokat. Ezen Norbi anyja egyetlen későbbi találkozásuk alkalmával sem felejt el nevetni: hiszen ő csak arra gondolt, hogy Anita a nadrágszárát takarítsa le. Norbi apja régen nyugatra költözött, ahol egy elsőosztályú szanatóriumban tengeti napjait: a fényes jövőről való lemondás kihűlt lábvizében tocsog. A szanatórium kertje valaha arborétum volt, ha odatolják a negyedik emeleti ablakhoz, Norbi apja a fatörzsekre szegezett névtáblákra is rálát – azóta többé-kevésbé a kéregbe ágyazódtak. Na nem, mintha az ilyesmi különösebben érdekelné.

Bár Norbi nagy esküvőre vágyik, és a lelke mélyén Anita is szeretné megadni a módját, végül mégis a lehető legminimalistább megoldás mellett döntenek, elsősorban, hogy ne kelljen meghívniuk a kollégákat – ehhez más-más okokból, de egyikük sem ragaszkodik. A hivatalos mozzanatokon rajtuk kívül csak a szűk családi kör, Nagy Bálint és Anita egyetemi kolléganője, Cili vesz részt. Bálint a vendéglőbe se tart velük – sajnos, meg kell látogatnia a kórházban porckopásos nagynénjét. Az ünnepi ebéden Norbi anyja előbb nem akarja elhinni, hogy Ervin, akit akkor lát először, Anitának nem apja, hanem nagybátyja. „Hallatlan, hogy valaki így vigyázzon egy gyerekre, aki nem a sajátja!” Később továbbra is kételkedve, de annál ittasabban megnyugtatja: „bárkid is ez a lány, esküszöm, hogy jó kezekbe került”. Térdig érő, ezüstszínű ruhát visel, és miután részegsége fiára is átragad, Norbi büszkén hívja fel az egybegyűltek figyelmét anyja formás lábikráira, amelyeket a napi bicikliút – a postahivatalig és vissza – pompásan karban tart. Ervin lassan, némán és bánatát meglehetősen rosszul leplezve eszik. Elvira, Anita nagyanyja, miután megbizonyosodik arról, hogy mindenki látja, kéksajttal és mandulával töltött olajbogyókat dobál a széke alá. Előbb úgy tesz, mintha véletlen volna, aztán, amikor már osztatlan a figyelem, beavatja Norbi anyját lánya halálának részleteibe: egy napon nem tért haza a moziból. A film olyan jó volt, hogy legyengült szervezete megadta magát. „Az isten verje meg a cseh újhullámot!” – adja a hozzáértőt. Norbi apja nincs jelen, és Anita fél rákérdezni, hogy egyáltalán értesítették-e. Ehelyett teljes erőbedobással azon dolgozik, hogy Cili elfogadhatóan érezze magát. Feleleveníti néhány egyetemi emléküket, Norbi anyját többször is megnevettetve anekdotázik, dicséri barátnője jó nyelvérzékét, kitartását és kivételes elköteleződését a tizenkilencedik század második felének orosz irodalma iránt. Mialatt a friss házasok elszívnak a vendéglő teraszán egy meghitt cigit, Cili felbátorodva a dicséretektől hangjára talál, és beszámol a családnak Anita néhány szórakoztató diákkori ügyéről.

– …hogy csak az időnket pazarolja – mondja éppen, amikor Anita visszaér az asztalhoz. – Nem szóltunk semmit, de furcsállottuk – folytatja. – Érett fejjel szerintem már ő is megbánta. – Anitához fordul magyarázólag: – Tudod, a Kopasz tanár úrról mesélek.

– Je ne regrette rien – dalolja Anita. A szék peremén ül, egyenes derékkal előre dőlve, jobbjával az asztalra könyököl, felkap egy kövér olajbogyót. A haját kontyba fogta, de néhány göndör tincs a tarkóján már elszabadult. Ruhaujja csipkés árnyat vet a hófehér tányérra. – Az órákon csak magyarul beszélt, kizárólag az unokáiról, a kutyájáról, néha a földönkívüliekről. Nem csípem, ha az időmet pazarolják.

– Öreg volt és sánta – legyint Cili.

– Nahát, ezt nem is mesélted – vonja fel Ervin a szemöldökét.

– De a végén teljesen kibékültek. Anita szinte nála írta a diplomamunkáját.

– Nem is. Semmi közöm a nyelvészethez. Ahogy neki sem, egyébként.

– Pedig az váratlan végkifejlet lett volna – fontolgatja Ervin.

– Anita vonzza a váratlan végkifejleteket – nevet Cili, és lovagiasan mesél valami ennél is viccesebbet, amin már a menyasszony is jóízűen nevet. Elvira lerúgja a cipőjét, és nagylábujjával széttapos egy olajbogyót az asztal alatt.

Aztán, nagyjából egy hónap múlva – nem sokkal a szlovéniai mézeshetek után – a jóleső, reggeli lustálkodás kellős közepén, Anita rossz szögben nyújtózkodik, rondán megrándítja a vállát, és megérti, hogy a házasság öregít. Norbi pedig, aki életének Anita előtti korszakáról, pláne a gyerekkoráról nem szívesen beszél, elhoz anyjától egy narancssárga lávalámpát, illetve egy fényképet is. Rajta ötévesen, mackós szvetterben látható. Praktikus megfontolásokból a hálószoba falára akasztja. A gyámoltalan madártekintet, amivel a kisfiú Anitára néz, a legtöbb veszekedésnek elejét veszi.

Norbi felnőttkorára is törékeny alkatú maradt, dús haja továbbra is loknis, szeme kobaltkék, jól ápolt körmei hamvas rózsaszínűek, ujjai valószerűtlenül hosszúak, főleg a lábfején. Ha férje meztelenül fekszik mellette az ágyon, Anita előszeretettel vizsgálja végig, hasra fordítja, majd újra hátra, mert érzi, hogy valami újszerű, izgalmas vonást kellene rajta felfedeznie (mint gyermekkorában, amikor arról álmodott, hogy házukban elrejtett kincset, titkos szobát vagy kísértetet talál). Norbi teste azonban majdnem tökéletes, tehát nem változik, és felesége már rég kimerítően feltérképezte: mosolya, mint a hold kiflije, amely időnként nappal, a kék égen is ragyog; csigolyái fürge patak csiszolta, szabályos kövek; tomporának lejtői párnásak, akár egy nőé, és ezen még a csütörtöki edzés sem segít; bi- és tricepsze ott kerek, ahol kell; borotvált hónaljában megfeszül az árnyék; mellkasa alabástromkemény; hasán, ha a hidegben megborzong, mint madártávlatból a szántóföldek rácsa, úgy rajzolódnak ki az izmok; köldöke gödrébe nem gyűlik pamut; apró anyajeggyel díszített farka kis, menekülő állat a combjai között, és ennek látványától, csakúgy, mint a mackós szvetteres fiúcskáétól, Anita mindig elérzékenyül. A matrac enyhén reszket alattuk, mert Ruszlán a lábuknál vakarózik.

Norbi büszke – egyébként nem rossz – angoljára, saját és mások humorérzékébe pedig egyaránt romlatlanul szerelmes. Amellett, hogy ő maga gyárt csattanókat, a lelkifurdalás legapróbb jele nélkül plagizál is, nemegyszer éppen a poén eredeti szerzőjét kacagtatva meg, és Anitán kívül ebben senki sem lát kivetnivalót. Férje mindig tudja, hol törjön előre egy-egy beszélgetésben, teli torokból, harsányan röhögve, hol kanyarodjon egy váratlan élccel jobbra vagy balra, fejét lesunyva, féloldalasan, orrnyergét jellegzetes mozdulattal hüvelyk- és mutatóujja közé csíptetve; hogy mikor érdemes megpihenni, rágyújtani és felemlegetni közös barátaink legjobb bemondásait, illetve melyik zsákutcába muszáj befordulni, váratlanul az asztalra csapva, kirobbanó, önfeledt hahotával. Néhány – talán három-négy – évvel ezelőtt Anita rajta kapta, ahogy a tükör előtt, felhúzott szemöldökkel gyakorol egy új nevetést, és amikor rájött, hogy nézik, ahelyett, hogy szégyenkezve magába szállt volna, Anitához fordult és megmutatta: „Szerinted hogy ütősebb, ha jobbra vagy ha balra hajtom közben a fejemet?” Bár tény, hogy aztán zavarba jött.

Rendszeresen edzőterembe jár, illetve havonta bébiszittel, míg unokanővére bevásárol vagy moziba megy. Többször megkéri Anitát, hogy tartson velük, ha legközelebb a kis Alizzal fagyiznak vagy sétálnak, és nem veszi visszautasításnak, amikor azt hallja, hogy erről szó sem lehet. Bátorítóan mosolyog, valahányszor felesége a kutyával játszik, és megjegyzi, hogy nagyon egy hullámhosszon vannak. Hálás Ruszlánnak, aki a labdáért aranyosan vágtatva tágítja a családi horizontot, és egyszer részegen beismeri, hogy nem azért nem kételkedik, mert nem gondolkodik, hanem azért, mert másképpen megbolondulna.

Anitát mindenesetre kényezteti, különösen reggelenként, amikor, ha megszólal az ébresztő, szinte mindig ő kászálódik ki az ágyból, és viszi sétálni a kutyát, miközben a felesége még a paplan alá gömbölyödve hallgatja a megszűrt motozást, bízva benne, hogy sosem kell majd felkelnie. Gyermekkorában, ezekben a teljes felébredést megelőző percekben gyakran látott a fejénél édességeket, és rendszeresen megpróbálta tetten érni a pillanatot, amikor az álom még a párnáján tartja a levendulás cukrot, míg az ébrenlét már a nyalánkság felé mozdítja a kezét. Bár nem volt soha édesszájú, Anita mindig rajongott a levendulakrémmel töltött, baracksárga savanyú cukorért, ezt az édességet kapta ugyanis Elvirától, valahányszor dicséretre méltóan viselkedett. A levendulás cukrot – mesélte nagyanyja – kislánykorában ő is éppen így szerette, és Anita nem teljesen értette, hogyan lehet valamit éppen úgy szeretni, mint valaki más.

Ha nincs más hátra, mint hogy elkezdje az éppen aktuális napot, mostanában a munkahelyüket bünteti:

– Az a baj – szenveleg Anita –, hogy egy normális embert se tudsz nekem megnevezni, aki multicégnél dolgozott!

– Dehogynem! Edison. Vonnegut. Picasso – sorolja amaz, több mint készségesen.

– Picasso?

– Picasso. Te.

– Én nem vagyok normális. Én tök hülye vagyok, hogy…

– Jó, akkor én. Én teljesen normális, ráadásul, ha nem tudnád, még okos is vagyok.

Az irodaház, ahol Anita dolgozik, kert övezte, körkörösen egymásba záródó épületekből áll. Örökzöld, egzotikus cserjék veszik körül, talaját műgyep fedi, amelynek sarkait szőnyegként hajtják fel a rovarokért kutató varjak. Az A, B, C, D és E bejáratokhoz murvával felszórt ösvények vezetnek sugarasan, torkolatuknál sziklaforrást mintázó szökőkutakkal. A víz emeletről emeletre halad a legalsó vályúig, minden fordulónál befutja az útjába kerülő gömbköveket; a bejáratokat egymással összekötő ágyásokban fehér, vörös és narancssárga rózsák nyílnak; közöttük rövid kecskelábakon pocakos, vidám szatírok és kigyulladt arcú, tokácskás törpék családjai, egymástól jól elkülönülő csoportokban. Telente, ha a növényzet megritkul, láthatóvá válnak a bokrok között csipegető gipsz aranymálinkók.

Az öt-ötszintes épületek struktúrája megegyezik: a nyílt irodák belső, körfolyosókból elágazó sétányok mentén helyezkednek el, a mosdók a sétányok mellé kerültek, az A ösvénnyel szemközti körcikkben egy kávégéppel felszerelt konyha áll. A szabály alól csak a legbelső épület képez kivételt: itt a körfolyosók kívülről ölelik körül az irodák terét, a konyhák pedig az emeletek epicentrumát képezik; a harmadik szinten kerül sor a főnökséggel együtt elköltött reggelikre. Az asztalok mögött erkély nyílik, ahonnan az udvarra látni. A központi épület legalsó emeletén játszószobát létesítettek az alkalmazottak gyerekeinek, a legkülső alagsorban viszont autó- és bicikliparkoló kapott helyet.

A folyosók dekorációi szintről szintre változnak. Anitánál absztrakt formák adnak ki labirintusszerű rajzolatot a falakon és a szőnyegeken. A csigalépcső viszont, amely az ő – B – épületében vezet a földszintről az első emeletre, megkopott kőfokaival és robusztus korlátjával még egy valamikori bérház utolsó maradéka lehet; aknájában cigaretta és nedves agyag illata terjeng, ebédidőben pedig nehéz ételszag, mert a földszinti kantin közvetlenül a lépcső mellett nyílik. Anita egyszer itt volt tanúja annak, hogy a konyhás néni, miután az étkezni vágyók sora elapadt, hóna alatt tenyérnyi nedvességfoltokkal, szuszogva a falnak támaszkodott és a kezében tartott, gőzölgő bundáskenyérre pillantott engesztelően, mielőtt falatozni kezdett volna… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Torma Mária
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Papp-Zakor Janka grafikájának felhasználásával a borítót tervezte Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 468 255 4

kalligram.libricsoport.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – FFF EULA ver. 2.0