Elle Cosimano: Finlay Donovan Knocks ‘Em Dead

Copyright © 2022 by Elle Cosimano

Hungarian translation © Török Krisztina, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elle Cosimano: Finlay Donovan Knocks ‘Em Dead

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2022

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 070 3 (epub)

ISBN: 978 963 598 071 0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: David Baldeosingh Rotstein, Clash_Gene, Faniszló Ádám - Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva, Kótai Kata

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi, humor

A 2002-es Cserebogár-fórum anyukáinak

ELSŐ FEJEZET

Meghalt Christopher. Kora reggel találtak rá, kidülledt, üveges szemekkel lebegett a víz színén. És bár őszintén kijelenthetem, hogy igazából még soha nem öltem meg senkit, jelen esetben a felelősség száz százalékig engem terhel.

– Nem te tehetsz róla – szorította meg biztatóan a karomat fekete pulcsimon keresztül Vero. Ez volt az egyetlen, valamennyire alkalomhoz illő ruhadarabom, mentségemre szóljon, hogy ébredéskor még nem sejthettem, hamarosan temetésre kell mennem. Ezzel szemben a fiatal, eszméletlenül menő bébiszitterem alakra simuló nadrágban és valami trendi felsőben pompázott, vagányul feltűzött hajjal. Nem túl meggyőzően mosolygott rám. – Legalábbis nem szándékosan csináltad.

A másik kezemben a lányom aprócska kezét szorongattam, egészen hozzám simult szegényke, vörösre sírt szemmel.

– Az mindenképp melletted szól, hogy a tartási tudnivalókat lehetetlenül kis betűvel nyomtatták, és a te korodban… – suttogta Vero.

– Harmincegy vagyok.

– Ezt mondom. Senki sem várja el, hogy el tudj még olvasni olyan hangyabetűket. Egyszerűen csak túl sokat adtál neki. Ennyi.

– Olyan éhesnek tűnt – motyogtam bénán. Még én is hallottam, mennyire bénán. Amúgy tényleg, amikor csak bementem a lányom szobájába, Christopher kérlelőn meredt rám a gömbakváriumából a nagy, kerek szemeivel.

– Persze, Finn – lapogatta a vállamat Vero, és fénylő ajkaival csücsörített hozzá. – Te odatetted magad.

A lányom aranyhala ott lebegett a zavaros víz tetején, felpüffedt pocakja vádlón meredt rám. Delia az apjától kapta Chrisophert, bár gyanús, hogy Steven csakis engem akart bosszantani vele. Hogy egy újabb terhet rakjon a vállamra, és kéjes kárörömmel figyelje, ahogy még jobban megroppanok a súly alatt, és utána annál megalapozottabban és eredményesebben folyamodhasson a teljes felügyeleti jogért. Amióta az ingatlanügynökünkkel lelépett, és eljegyezte a csajt, azon van, hogy az én alkalmatlanságomat bizonyítsa. Sportot űz ebből, és amióta szétmentek Teresával, a helyzet csak még inkább elmérgesedett. Ezért is feszültem annyira, hogy mindenáron életben tartsam a nyavalyás halat, hogy neki, a volt férjemnek megmutassam, mennyire nagyon is képes vagyok egyedül, az ő segítsége nélkül gondoskodni a gyerekeinkről – és a gyerekeink házi kedvenceiről –, az én szerény írói bevételeimből is akár. Hogy gondoskodom Delia, Zach és Christopher szükségleteiről egymagam is, ha kell. Na jó, Vero segítségével.

Christopher szűk egy hónapig maradt életben a gondoskodásom alatt. És bár Zach még túl kicsi, hogy beköpjön az apjának, Delia képtelen tartani a száját. Világos, hogy Steven értesülni fog Christopher haláláról. És akkor egyből rohan majd a hírrel Guyhoz, az ügyvéd haverjához, aki a válásunkat is intézte, szóval a végén a bíróságon is kiteregetik a sztorit. Figyelmébe ajánlom, bíró úr, az egyes számú bizonyítékként a bíróság elé terjesztett haltetemet. Az elhunyt a volt feleségem felügyeletében töltött alig három hét után hassal felfelé lebegett az akváriumában. Ebből világosan látható, hogy a volt feleségem mennyire alkalmatlan a gyermekeink gondozására.

És ha az emberi lényről, aki a múlt hónapban a kezeim között az életét vesztette (illetve arról, hogy Veróval hol rejtettük el a hulláját) Stevennek a leghalványabb sejtése lenne, akkor egyenesen infarktust kapna – ezt a lehetőséget Vero kéjjel ízlelgette egészen addig, míg ki nem kalkulálta az esélyét, hogy a talpát is feldobja közben. Egy hónapja, miután egy zsúfolt szendvicsezőben az ügynökömnek az aktuális regényem tartalmát vázoltam fel, méghozzá sajnálatosan egy Patricia Mickler nevű nő füle hallatára, a nő ötvenezer dolláros ajánlattal keresett meg, hogy a rémes férjét eltegyem láb alól, aki mellesleg a helyi orosz maffia pénzét mosta tisztára. És bár Harris puszta véletlenségből került elkábítva az én családi autómba, és bár valójában nem én végeztem vele, a feleségét nem lehetett meggyőzni ennek az ellenkezőjéről. Ezért is ajánlott be a barátnőjének, Irinának, akinek szintén a terhére volt a férje, a már említett orosz maffia legfélelmetesebb verőembere, illetőleg takarítója. Irina férje is a véletlennek köszönhetően veszítette életét. De az én szempontomból ennek semmi jelentősége nem lett, mindkét nő maradéktalanul elégedett volt velem, és elégedettségüket kiadós készpénzösszegekkel fejezték ki. Sőt, borravaló is jutott: valamelyikük a megfelelő körökben, online a jó híremet keltette, és már meg is kaptam az ajánlatot a volt férjem eltakarítására.

Vero meglóbálta előttem a zöld, műanyag merítőhálót.

– Mondasz pár szót?

Zach a kis sonkáin az akváriumhoz totyogott, a pelenkája fodros széle kikandikált fekete ingecskéje alól. Ragacsos ujjaival a komódba kapaszkodott, hogy lábujjhegyre emelkedjen. Megpöckölte az akvárium üvegét, a nyál lassan csordogált az álláról. Delia könnyesen csuklott egyet, várakozón fordította felém az arcát, a felső ajka taknyosan fénylett. Átvettem Verótól a szákot.

– Mégis mit mondhatnék? – kérdeztem suttogva.

– Valami szépet és egyszerűt – tolt az akvárium felé.

A hálót a mellkasomhoz szorítva keresgéltem az agyamban a megfelelő szavakat, amelyek megnyugvást hozhatnának ötéves kislányomnak, aki azóta zokogott hisztérikusan, hogy ébredés után megpillantotta az ázott kukoricapehelyként lebegő kis barátját. Az ég szerelmére, író vagyok! Abból élek, hogy a megfelelő szavakat fűzöm össze mondatokká és a mondatokat regényekké. Ez nekem elvileg kisujjból jön. De elég volt Christopherre pillantanom, a volt férjem arca úszott be a gondolataimba. Nem mintha Stevent is meg akartam volna ölni. Vagyis hát nyilván meg akartam. Legalábbis általában. Majdnem minden áldott nap. Valahányszor csak kinyitotta a száját. De nem az számít, hogy amióta az ingatlanügynökért elhagyott, a kapcsolatunk enyhén szólva viharos, hanem csakis az a tény, hogy imádja a gyerekeket és a gyerekek is őt. És soha nem tennék olyat, amivel Deliának vagy Zachnek fájdalmat okozok.

Valaki Steven halálát akarja. És az a valaki nem én vagyok.

– Mit mondhatnék Christopherről? – sandítottam hátra Veróra, hátha ihletet kapok. De neki csak a szája széle rángott kicsit, úgy integetett, hogy csak rajta, vágjak bele. – Rendes kis hal volt. Bátor és hűséges barátja mindannyiunknak…

Valaki megcibálta a jóganacim szárát.

– A mosolyáról beszélj! – motyogta Delia fekete trikójába törölgetve az orrát. – Meg arról, hogy ő fújta a legcsodásabb buborékokat.

Hozzám bújt, az arcát a pulcsimba temette. Zach pici homloka gondterhesen gyűrődött ezer ráncba. Hálás voltam, hogy legalább ő túl kicsi még, hogy megértse, mi ez az egész, mi történik, de közben szép szavakba öntöttem Delia gondolatait és érzéseit, majd a hálót az akváriumba merítettem, hogy kikanalazzam Christophert.

Delia a lábamba kapaszkodva haladt ünnepélyes menetünkkel a fürdőszobába. Mögöttünk Vero egyensúlyozta Zachet, ők zárták a sort. Megálltunk a felnyitott vécékagyló körül, leróttuk végtiszteletünket, és Christopher halk csobbanással a csészébe pottyant.

Ahogy a lehúzó felé indult a kezem, Delia elkapta a karomat.

– Anyu, ne!

– Muszáj, kicsim. Nem maradhat örökre a vécében.

– Miért nem? – nyöszörgött a lányom.

– Mert… – nyögtem, és kérlelő pillantást vetettem Veróra. Ez a rész egyértelműen kimaradt a Várandósokból. Reklamálni fogok, kérem vissza a pénzemet.

– Mert megbüdösödik – segített ki Vero, de gyorsan a lábára léptem.

– De akkor soha többé nem láthatom – zokogta Delia.

Egy buborék dagadt nagyra az orrcimpáján, letöröltem a pulóveremmel.

– Örökké emlékezni fogunk rá.

Amiben nagy segítségünkre lesz az a félszáz fénykép, amit kénytelen voltam a #goldfishofinstagram-ra feltölteni.

– Esetleg elmehetnénk az állatkereskedésbe, és vehetnénk egy másikat – jött ki Vero száján, mielőtt még megakadályozhattam volna. Delia fájdalmasan jajongó siratásba kezdett, Zach alsó ajka megremegett.

– Nem kell másik hal – sivalkodott Delia. – Nincs még egy olyan hal, mint Christopher!

– Teljesen igazad van – emeltem fel a hangomat, hogy a kettős gyereküvöltés mellett is hallani lehessen. – Soha nem lesz még egy olyan hal, mint Christopher. Adózzunk hát az emlékének egyperces néma csenddel.

Delia összezárta a szájacskáját. A fürdőszobára csend telepedett, csak egy-egy halk szipogás törte meg időnként. Lehajtottam a fejemet, és addig böködtem a könyökömmel Vero oldalát, míg végre ő is leszegte a magáét. Kivártam egy egész percet, csak utána nyúltam a lehúzóhoz. Ezúttal Delia nem próbált megállítani, és Christopher narancsszínű pikkelykavargásban eltűnt az életünkből.

Vero gyöngéden megborzolta Delia könnyáztatta tüsi haját.

– Gyere, Dee. Sütünk egy kis sütit.

– Ne túl sokat – figyelmeztettem, mert anyám egy hadseregnek elegendő töltött pulykával várt bennünket, és ha vacsora előtt elrontom a gyerekek étvágyát, örök időkig hallgathatom.

Zach visítva tűnt el Vero karján a lépcsőn. Delia még egy kicsit őgyelgett a vécé körül, aztán ment utánuk a konyhába.

Bizonytalanul parkolt le a kezem a villanykapcsolón. Visszaléptem a vécéhez, lehúztam még egyszer. Mert nem vagyok épp egy szerencse lánya, és megtanultam már, hogy az ember soha nem lehet elég biztos a dolgában, ugyanis a holtak könnyen visszaszökhetnek kísérteni az élőket.

MÁSODIK FEJEZET

Egy órával később becsatoltuk a kicsiket a gyerekülésekbe, Vero gondosan lesöprögette a bizonyító erejű sütimorzsákat a pofikról és ruhákról, én pedig bepakoltam a két kis gurulós bőröndöt a csomagtartóba, és lecsuktam az ajtaját.

– Minek a poggyász? – érdeklődött Vero.

– Reggel kaptam egy e-mailt Steventől, hogy beköltözött az új házba, és kéri a srácokat a hétvégére.

A mailben képeket is mellékelt a Fauquier megyei, felújított tanyaépületről, amit újabban bérel, és azt sem felejtette el megemlíteni, hogy a gyerekszobákat már teljesen berendezte, minden játék a helyére került, a konyha működőképes, a hűtő betárazva. Az ügyvédjét is becímezte, aki sietősen gratulált egy mindkettőnknek elküldött válaszban, hogy Steven ilyen „pazar helyet talált a gyerekeknek”, ami ügyvédnyelven egyértelműen azt jelenti, hogy semmi alapom pattogni.

Amióta a volt menyasszonyát letartóztatták, nem okozott gondot nem engedni Steven telephelyének közelébe Deliát és Zachet. Minthogy öt hullát ástak ki a területen, és Theresa Hall is érintett volt az ügyben. Steven felbontotta a jegyességet. Pár óra leforgása alatt kiköltözött a nő városi házából, és azóta a farm konténerirodájának kanapéján aludt. Az ügyvédjével együtt elismerték, hogy amíg ez a helyzet fennáll, a gyerekek nem alhatnak nála. Csakhogy ők azt nem tudták, amit Vero és én igen: valaki közzétett a neten egy hirdetést, amely szerint százezer dollár üti a markát annak, aki Steven Donovant elteszi láb alól. Veróval arra jutottunk, hogy a fórum, ahol a hirdetést feldobták, egy anyukák segítő közösségének álcázott virtuális pöcegödör – ahol több száz középkorú és kiábrándult nő gyűlik össze, hogy névtelenségbe burkolózva káráljon mindarról, amit utál az életében, vagyis a férjéről, a főnökéről vagy a fiújáról. És a pénzesebbek láthatólag arra is használták, hogy megszabaduljanak tőlük.

Vero elképedve csukta rá az ajtót a bepakolt gyerekekre.

– Ugye nem fogod őket nála hagyni?

– Nyilván nem. Felhívtam anyámékat, hogy mit szólnának, ha náluk töltenénk a hétvégét. Aztán gyorsan válaszoltam Stevennek, hogy sajnos a gyerekeknek már más programjuk van.

Vero gonoszul mosolyodott el, miközben mi is beszálltunk. A szemöldökét jelentőségteljesen felvonta, és cinkos hangon suttogta:

– Három egész nap a srácok nélkül? Akarod, hogy elhúzzak az unokatesómhoz, és áthívhasd Juliant egész hétvégén át papás-mamást játszani?

Elképzeltem Juliant a konyhámban, és egyből átforrósodott az arcom. Aztán a hálószobámban. Bűntudatos pillantást vetettem a hátsó fertályra a visszapillantóban, de Zach fejecskéje már oldalra billent, édesdeden szunyókált, és Delia vörösre sírt szeme is egyre laposabbakat pislogott.

– Nincs most időm semmiféle papás-mamásra – nyögtem ki végül, mert hiába volt nagy a kísértés, hogy a szexi joghallgató pasimmal töltsem az egész, nyugodt hétvégét, sajnos ennél fontosabb tennivalóm volt. – Ki kell valahogy sakkoznom, ki adta fel azt a hirdetést. Addig nem merem Stevennél hagyni a gyerekeket, amíg nem lehetek benne biztos, hogy senki se próbálja épp megölni.

És ha ez még nem lett volna elég, hétfő reggel kilenc előtt be kellett számolnom az ügynökömnek.

Ráadtam a gyújtást, kicsit összerezzentem, ahogy a motor tiltakozva felhorkant, de aztán beindult rendesen.

– Hétfőn nézünk neked egy új kocsit – húzta el a száját Vero.

– Nincs ezzel semmi baj. Az unokatesód most csinálta meg.

– Nem, nem. Ramón csak elsősegélyt nyújtott, és ellátta a sebeit. El kell fogadnod, hogy ennek annyi.

Sebességbe tettem a kiöregedett Dodge Caravant, és magamban fohászkodva, hogy csak ne szakadjon le róla valami, vagy ha le is szakad, legalább ne létfontosságú valami legyen, kizötyögtem a beállóról.

– Pillanatnyilag nem engedhetek meg magamnak egy új autót. Amíg Steven meg az ügyvédje árgus szemekkel lesi, mennyit költök, addig biztos nem.

– Ha bevállalnád azt a megbízást a fórumról, akkor megengedhetnéd. Száz lepedőből már jó kis verdát kapnál.

– Nem fogjuk pénzért megölni a volt férjemet – súgtam a hátul alvó gyerekeket lesve.

– És az ügyvéd? Érte szerinted mennyit kapnánk? – dobta fel Vero az ötletet. Megsemmisítő pillantás volt a válaszom. – Nyugi, csak vicceltem. Viszont abból, amid van, sokáig nem húzzuk, ideje lenne megírnod a sztorit, amiről Sylvia azt hiszi, hogy már rég félig kész.

– Tudom, és meg is írom – feleltem. Sylvia Barr az ügynököm, aki megállás nélkül ugrál a fejemen, hogy küldjek neki fejezeteket a regényből, amibe elvileg már egy hónapja belefogtam, és amit a kiadóm, akinek már rég el is adta, az év vége előtt készre írva várt. – Hétvégén is dolgozom majd rajta, legalábbis a könyvtárba elmegyek.

Veróval felváltva jártuk a környék közkönyvtárait, és a keresési előzményeket mindig gondosan eltüntetve, folyamatosan csekkoltuk, hogy elvállalta-e már valaki az exemre kitűzött fejvadászmelót a fórumon. Egy hónap telt el anélkül, hogy bárki is ráharapott volna a témára, de ez nem változtat a tényen, hogy valaki el akarja tenni láb alól a gyermekeim apját, és most, hogy rendes házba költözött, nem találok majd elfogadható kifogásokat, hogy miért próbálom tőle távol tartani a gyerekeket. Ha kell, egész hétvégére beköltözöm a könyvtárba. Addig kutatok azon a női fórumon, amíg össze nem áll a kép, és rá nem jövök, hogy kinek ér meg ennyit a volt férjem halála – sajnos szép számmal akad nő, akivel kibabrált, vagy akit másképpen haragított magára. Akkor aztán névtelen bejelentést teszek a rendőrségen, és reménykedem, hogy ezzel el is van intézve.

– Segítek – ajánlkozott Vero, ahogy ráfordultam a gyorsforgalmira.

– Hülyeség lenne mindkettőnk hétvégéjét erre áldozni. Nincs valami szívdöglesztő pasi, akivel akciózhatnál?

– Ugyan, kérlek. Akciózol te kettőnk helyett is eleget.

Veróra sandítottam. Eddig mindig ő osztotta nekem az észt, hogy öltözzek szépen, igazi nőnek, és járjak végre el otthonról. Újabban viszont ő kezdett begubózni. Mostanában, ha épp nincs órája a helyi főiskolán, mindig velünk kuckózik a kanapén, a tévé előtt pizsamában.

– Ha, mondjuk, néha kimerészkednél otthonról, akciózhatnál te is.

Csak a szemét forgatta.

– Mert? Mi van például azzal a sráccal a makroökonómiáról? Todd. Mi van Todd-dal?

– Mikroökonómia – nyomta meg a mikro előtagot. – Ha le akarsz pattintani, hogy a pasiddal pucérkodhass, akkor inkább átmegyek az unokatesómhoz meccset nézni.

Kissé átkacsáztam a szomszéd sávba, ahogy Vero képén igyekeztem eligazodni az út helyett, cserébe a mellettem haladó tag ráfeküdt a dudára.

– Nem azt mondtad, hogy idén nem jön össze a család hálaadáskor, mert beteg a nagynénéd?

– De. És anyám ápolja.

Annyit már tudtam, hogy az unokatesójával szoros a kapcsolatuk – amíg be nem költözött hozzám, addig nála lakott a kanapén, de a családjáról ezenkívül nem sokat árult el egyelőre. Már egy hónapja lakunk együtt, de egyetlenegyszer sem hívta senki a rokonai közül, és bár az anyja és a nagynénje is a közelben lakik, Marylandben, legjobb tudomásom szerint egyiküket sem látogatta meg.

– Ha Ramón itthon van, miért nem vacsoráztok együtt?

– Ramón házhoz szállított, dobozos sajtos makaróniként képzeli el a házi kosztot. Egyébként meg szívesebben töltöm veled az ünnepet – fordult az ablak felé. Erősen gyanítottam, hogy valamit elhallgat előlem, de időközben befordultunk anyámék utcájába, így inkább átmenetileg ejtettem a kérdést. Majd beavat, ha úgy érzi, eljött az idő. A család néha zavaros ügy, én már csak tudom.

Anyám és apám a mai napig abban a házban él, ahol Georgiával mi is felnőttünk, egy akkoriban még csendes, külvárosi részen, Burke-ben, téglahomlokzatú, kétszintes, gyarmati stílusú házban. Ahogy befordultunk a beállóra, anyám épp kivágódott az ajtón: a NAGYIRA MINDIG SZÁMÍTHATSZ feliratú köténye lisztes és olajos volt, és ahogy kikászálódtunk a kocsiból, egyből megcsapta az orromat a sülő töltött pulyka illata. Felébresztettem a gyerekeket, és mindenkit beterelgettem a házba. Évente öt napig imádtam, hogy ilyen közel lakunk a szüleimhez. A fennmaradó háromszázhatvanon talán már kevésbé voltam lelkes.

Anyám a homlokát ráncolva méregette Delia tüsi haját, ahogy a bejáratnál magához ölelte. A lányom haja közel három centit nőtt egy bizonyos szigszalagos-ollós baleset óta, és Vero indulás előtt szépen választékot fésült bele, oldalra simogatta, és rózsaszín csatokkal frizurává igazgatta.

– Na lám, mennyit nőtt itt valaki! Mintha hónapok óta nem találkoztunk volna!

– Múlt héten találkoztatok, anya – nyomtam a felém nyújtott karjaiba Zachet, másik karomon ügyesen kiegyensúlyozva a sütőtökös pitét és a pelenkás táskát. Anyám helytelenítő pillantással törölgette le a csokimaszatot a fiam arcáról, elfintorodott, és kivette a kezemből a táskát.

– Bocs. Indulás előtt cseréltünk pelust, de elég hosszan araszoltunk a dugóban.

Georgia nyitott üveg sörrel a kezében bukkant fel a konyhaajtóban. Anyám most neki küldött egy szemforgatás-fejcsóválást.

– Mi van? – kérdezte a nővérem a legártatlanabb arcával. – Már öt óra.

– Persze, a Vatikánban – morogta az anyám. És akkor, ahogy Vero átgurította a két bőröndöt a küszöbön, anyám arca felderült végre. Mintha kisütött volna a nap. – Vero, drágám! Annyira örülök, hogy velünk tartasz!

Zach kuncogva fickándozott az ölelésükben.

– Ki nem hagynám.

– Azokat a csomagokat tedd csak ide nyugodtan! – intett anyám a lépcső aljára, miután becsukta a bejárati ajtót.

– Hahó, Vero, boldog hála… hohó – akadt Georgia száján a szó, ahogy Delia kis híján hanyatt döntötte, olyan erővel szaladt bele a combjába, és ölelte magához szorosan.

– Georgia néni! Eljössz hozzánk a suliba jövő héten? Munkásnap lesz.

– Munkásnap?

– Szakmamegismerő nap – helyesbítettem, és az előszobai asztalra tettem a pitét, hogy megszabaduljak végre a kabátomtól.

– Mondtam a többieknek, hogy rendőr vagy – ugrált Georgia körül a lányom –, és meg akarják nézni a pisztolyodat.

Georgia beletúrt Delia hajába, egy rózsaszín csat a földre pottyant.

– Majd anyukáddal megbeszéljük, te addig keresd meg gyorsan a nagyapit. Asszem, épp most pakolja tálcára a sütiket.

Delia rohant is be a nappaliba, ahonnan focimeccs zaja szűrődött ki tompán. Georgia ránk emelte a sörét, de mielőtt az üveg szája az ajkához elérhetett volna, anyám a melléhez nyomta Zachet, és a nővérem rendőrreflexei bekapcsoltak, fél karral már el is kapta a lefelé szánkázó gyereket.

– A vendégszobában tisztába teheted – ejtette a pelenkás táskát a lábához anyám.

Georgia szeme elkerekedett.

– Rám ne nézz! – sasszézott odébb Vero, két kezét a magasba emelte. – Szabadnapos vagyok.

Bevonult a nappaliba, csókot nyomott apám arcára, és lehuppant mellé a kanapéra.

Georgia beleszimatolt a levegőbe, Zach nagyot kacagott az elégedetlenül csücsörítő grimaszán.

– Vedd át, Finn! Nekem ehhez nincs megfelelő képesítésem – nyújtotta felém a fiamat. Szívesebben hatástalanított volna egy bombát, ami bármikor a képébe robbanhat.

De én a sörösüveget kaptam ki a másik kezéből, és ugyanazzal a mozdulattal a karjára kanyarintottam a pelenkás táska vállpántját, ami aztán úgy himbálózott ott, mint kabát a fogason.

– Képzeld azt, hogy taktikai hátizsák – lapogattam meg a hátát.

Kétségbeesetten méregette a táskát, közben az ajka némán tátogta a nevemet, ahogy belekortyoltam a sörébe, és a konyhából áradó, vajas-karamelles illat után indultam, hogy megnézzem magamnak azt a töltött pulykát és a hozzá dukáló édesburgonyát. Lehuppantam a konyhaasztal mellé egy székre, lehunytam a szemem, és hálát adtam a néhány pillanatnyi békességért.

Valami súlyosan puffant előttem az asztalon. Kinyitottam a fél szemem. Nagy tálnyi zöldbab magasodott előttem.

– Láss neki, amíg én meglocsolom a sültet – mondta anyám, felrángatva a kezére az edényfogó kesztyűt. Kihúzta a gőzölgő pulykát a sütőből, én pedig nagy sóhajjal tettem le az asztalra a sört.

– Hogy állsz a könyveddel?

– Csodásan – hazudtam.

Sandán pillantott rám szaftkanalazgatás közben.

– Már kifizettek?

– A felét megkaptam, igen. A másik felét akkor fogom, amikor befejezem.

Ha befejezem.

– Akkor azt a felet rakd félre. Jól jöhet.

– Mire jöhet jól?

– Ha esetleg kell egy ügyvéd – tolta vissza a pulykát nyögve a sütőbe. Már rutinos voltam, nem ajánlkoztam segíteni. Anyám bizonyos dolgokat szeretett maga elvégezni. Az ünnepi ebédek elkészítése, a család etetése olyasmi volt, amit majd csak a halál csavarhat ki a kezéből, nekünk, földi halandóknak és családtagoknak erre esélyünk se lehet. Azt is csak azért engedte, hogy a babot megpucoljam, mert ezt képtelenség elcseszni.

– Steven ügyvédje még mindig a nyakadban liheg?

– Nem jelent problémát, anya – törtem le egy bab végét. – Elboldogulok vele.

– Nem az volt, hogy Steven belement a heti egy láthatásba?

– De most, hogy rendes házba költözött, szeretné, ha péntek estétől hétfő reggelig nála lennének megint.

Anyám megvetően horkant fel, nagy vágódeszkát csapott az asztalra, és egy kést mellé. A közös felügyelet még mindig sokkal jobb, mint a kizárólagos, amiért régebben harcolt, amikor még úgy volt, hogy elveszi Theresát. De még így is heti három éjszakára át kellene őket adnom egy másik megyében lévő idegen házba ahelyett, hogy az utca túlvégébe kellene csak átcuccolniuk.

– Az az alak egy rém – kezdte vérszomjasan aprítani a petrezselymet.

– Dehogyis rém. Csak dühös.

Dühös, mert Theresával szétmentek, dühös, mert a vállalkozása alaposan megsínylette, hogy öt hullát ásott ki a rendőrség a pázsitfűtermelő farmján. És mert végre én is megállok a lábamon, és keresek magunkra eleget, hogy az ő mindennapos anyagi segítsége nélkül is képes legyek gondoskodni a gyerekekről.

– Mert azzal a fiatalemberrel randizgatsz?

Ja, igen, talán azért is.

Tényleg, az is piszkálja Steven csőrét. Cserébe ő is megpróbál belém csípni vagy marni Guy, az ügyvéd segítségével, akivel újabb és újabb haditerveket dolgoznak ki ellenem, hogyan is csaphatnák le a kezemről a gyerekek felügyeletét.

– Georgia azt mondta, ez a férfi csak félállásban dolgozik, merthogy még tanul – vonta fel a szemöldökét anyám.

– Egyetemre jár.

– Akkor fiatal hozzád. Veled egykorúval kellene járnod. Olyat keress, akinek van egzisztenciája, és képes gondoskodni rólad meg a gyerekekről.

– Én is képes vagyok gondoskodni magunkról, anya.

– Ha férjnél lennél, Steven nem fenyegetőzhetne azzal, hogy elveszi tőled a kicsiket. Akkor nem lenne rá semmilyen alapja.

Eltoltam magam elől a babot.

– Miért nyaggattok apával folyton ezzel? Hogy találjak végre megint férjet magamnak? Georgiát bezzeg nem nyaggatjátok, hogy keressen magának feleséget.

– Mert Georgiának van jó egészségbiztosítása és nyugdíjalapja.

Nagy sóhajjal temettem az arcomat a tenyerembe. Erre nem lehetett mit mondani.

– És az a kedves férfi, Georgia kollégája? Vele mi a helyzet? – csapkodott a főzőkanállal anyám a levegőben, mintha onnan próbálná elővarázsolni a megfelelő nevet. – Azzal a magassal, akinek a társa rákos. Emlékszem rá, amikor Georgiával végeztek a főiskolán, egy évfolyamra jártak, nagyon jóképű – hadarta, majd lehalkította a hangját, mintha valami botrányos részlet következne. – És katolikus.

A sörösüveg mögé rejtettem a pirulásomat, jól meghúztam, hogy ne lássa a zavaromat. Nicholas Anthony nyomozó ugyanis történetesen igen jóképű. És mesésen csókol. De anyámnak nem fogok extra muníciót biztosítani a reménybeli következő házasságomról való fantáziálgatásához. Nicket nagyjából egy hónapja láttam, amikor egy üveg bocsáss meg pezsgővel beállított, és megtörten szánta-bánta, hogy a lehető legcsúnyábbat feltételezte rólam, de ez a seb azóta se hegedt be a lelkemben. Rühelltem, hogy hiába találkozgattam vele őszintén, minden érdek nélkül, bizonyos szempontból mégis volt igazság abban, amit a fejemhez vágott. Mert kicsit azért hazudtam neki, hogy megússzam a legrosszabbat, és ezt azóta se sikerült megbocsátanom magamnak.

– Nem fogok a nővérem kollégájával járni, és kész – szögeztem le.

– Jól van már. Egyébként Georgia említette, hogy az a fiatalember, akivel találkozgatsz, ügyvédnek tanul. Ő talán meg tudja oldani ezt a Steven-problémát.

– Ő másféle jogot tanul – mondtam kurtán, mert Julian büntetőjoggal foglalkozik, ügyésznek készül. És igen, tisztában vagyok a helyzet iróniájával.

– És találkozott már a gyerekekkel?

– Nem.

Julian még soha nem mondta, hogy szívesen eljönne hozzám, én pedig nem hozakodtam elő ezzel. Általában abban a bárban szoktunk találkozni, ahol dolgozik. Vagy nála. Az ágyában, alkalomadtán a kanapéján, egyszer még a konyhapadlóján is. Most felkeltem, zsákmányoltam magamnak egy újabb sört a hűtőből, a kelleténél hosszasabban időzve az ajtóban, hogy lehűtsem újraéledt zavaromat és vörösödésemet, ami tutira lebuktatott volna anyám előtt. Juliannel nem volt komoly a dolog. Magam se voltam benne biztos, hogy mi is ez kettőnk közt, csak annyit tudtam, hogy jó vele lenni, a szex meg egyszerűen isteni. Pillanatnyilag ennél többre nem is igazán vágytam. Mert egyébként ott van nekem Vero meg a srácaim és a megfelelő jövedelmem. Többre nincs is szükségem az életben, ha ezt alkalmanként megtuningolhatom egy-egy agyam eldobom orgazmussal.

– Eggyel több ok arra, hogy félretedd a pénzed. Egy egyedülálló nő mindig tartson melegen egy tojást a fészekben.

– A fészkem köszöni szépen, rendben van – csaptam be a hűtőajtót, és pattintottam fel az üveget. Nem kell újabb mocskos maffiapénz, hulla, de problémás férj se púpnak a hátamra, akár saját, akár valaki másé.

Ekkor kivágódott a konyhaajtó, és a nővérem jelent meg talpig kommandós felszerelésben, a hóna alatt Zachkel. A sisakja alól patakokban csorgott az izzadság.

– Probléma megoldva – hajította a szorosan összecsomagolt pelenkát a szemetesbe, közben Zachet is szabadon engedve a padlón. A kicsi totyogva indult meg a nappali irányába, Georgia pedig kimerülten zuhant le mellém egy székre. Lerángatta a sisakot a fejéről.

– Tudtam én, hogy meg fogod oldani – néztem rá elismerően.

– Határozottan szoros meccs volt. Mikor kezd bilire szokni ez a gyerek? És mi ez a szakmaizé Delia sulijában?

– Kedden elvileg vinnie kell magával egy felnőttet – nyomtam a kezébe a sört –, aki mesél nekik arról, hogy mivel keresi a kenyerét.

– Miért nem visz téged? Te híres író vagy.

– Híres nem vagyok – vontam vállat. Ez az első olyan könyvem, amiért tisztességesebb előleget kaptam, és képes voltam anyagilag rendezni a háztartásomat. De még nem adták ki, szóval akár borulhat is az egész, és akkor talán soha többé nem kapok ilyen esélyt, sem ennyi pénzt. – Ráadásul Delia megkérdezte a tanítónőtől, vihet-e engem, és ő azt mondta, hogy nem.

– De miért?

Anyámra sandítottam, halkabban folytattam:

– Úgy tűnik, az iskolának problémái vannak a könyveim tartalmával.

– Vagyis a szexszel?

Anya kezében megállt a fakanál. Bokán rúgtam Georgiát az asztal alatt, aztán kiszaladt a számon egy káromkodás, mert az acélbetétes bakancsa orrát találtam el.

– Milyen ihlet szállt meg, hogy kommandós cuccot is hoztál a hálaadási ebédhez?

– Nem hoztam. Ez a főiskolai szerelésem, a szobámban találtam, bent volt a szekrényben. És még jó rám – veregette meg büszkén a mellvértjét.

– Tépőzáras, te szerencsétlen!

– Mi van a szexszel a könyveidben? – állt meg előttem az anyám csípőre tett kézzel. Az egyikben a fakanalat szorongatta, csepegett a mártás a padlóra. – Minek van szex a könyveidben? Nekem azt mondtad, kalandregények.

– Köszi – vettem vissza a sört a nővéremtől.

– Hát nem olvastad Finlay könyveit, anyu? – villant Georgia szeme hamiskásan. – Ha olvastad volna, emlékeznél a szexre – kacsintott rám, és bekapott egy darabka nyers babot. Aztán nyúlt volna a következőért, de rácsaptam a kezére.

– Az isten áldjon meg, Georgia, megmostad egyáltalán a kezed? Most tetted tisztába Zachet.

– Az én házamban ne vedd hiába a szádra az úr nevét, Finlay Grace McDonnell.

– Donovan – javítottuk ki Georgiával kórusban.

Anyám a fogát csikorgatta, a fakanál a nővérem irányába lendült, és a mártás áldásként permetezte be a konyhát.

– Te pedig, Georgia Margaret, nyomás a fürdőszobába, és mosd meg a koszos kezedet!

A nővérem a szemét forgatta, de azért felállt. Biztos, ami biztos, beleöklözött a vállamba.

– Tehát. Mi ez a dolog a szexszel meg a könyveiddel? – tette fel újra a kérdést anyám.

– Igazából mennyit olvastál el belőlük?

– Mindegyikből az első fejezetet – vörösödött el most ő.

– Csak a legelsőket?

– Az első könyvedből.

Leesett az állam. Azt tudtam, és hálás is voltam érte, hogy apám egy szót sem olvasott egyik nyomtatást megért művemből sem. Puha fedelű, kisalakú kiadványok voltak, túl apró betűkkel. De azt feltételeztem, hogy anya, aki minden alkalmat megragad, hogy betüremkedjen a privát szférámba, és az életem legintimebb részletei iránt is kíváncsiskodjék, legalább az első könyvemen átrágta magát.

– Én megpróbáltam, de nem nagyon tetszett – magyarázta, majd felvonta a szemöldökét. – Most mi van? Én Nora Robertset szeretem. Olvastál már tőle? Ő nagyon jókat ír. – Nyögve visszatolta a pulykát a sütőbe. – Látod, itt egy jó ok, hogy találj magadnak egy rendesebb férjet.

– Megbirkózom a sütnivalóimmal egyedül is, kösz.

A mennyezetre nézett, vagy talán istenre a mennyezeten túl, és egy konyharuhába törölte a kezét.

– Menj, szólj apádnak, hogy a pulyka hamarosan kész, és keresse meg az elektromos kést.

A fejemet csóválva tettem le az asztalra a sört, és ballagtam be a konyhát a nappalitól elválasztó lengőajtón. A meccs még javában zajlott, apám és Vero teli torokból üvöltözött egy gólkísérlet miatt a tévével.

– Heló, papi! Anya hívat a konyhába – álltam meg az öregem mögött, és nyomtam egy csókot a képére. Megpaskolta a kezemet a vállán.

– Hékás, mi ez a nagy rohanás, vénember? – tolta Vero az orra alá vicceskedve a tenyerét, miközben apám merev végtagokkal, nyögve emelkedett fel mellőle. Akkor beletúrt a zsebébe, elővett egy húszast.

– Nem kéne ezt élőben erőltetnem. Legközelebb maradok az online fogadásnál – morogta.

– Sehogy se kéne erőltetni. A szerencsejáték csúnya szokás, rémesen rosszak a nyerési esélyek – kapta ki a kezéből Vero egy kacsintással a bankjegyet.

– Mondja a lány, aki épp megkopasztott. Neked kéne kipróbálnod magad azokon az oldalakon. Ez a hétvége nagy buli, rengeteg a főiskolai meccs. Ebből a pénzből fogadhatnál mindegyikre, talán nagyobb szerencsével járnál, mint én.

Vero elgondolkodva méregette a bankjegyet, miközben apámat elnyelte a konyha. Azután nagy merengve, szórakozottan zsebre vágta, fel se tűnt neki, hogy lehuppanok mellé az apám után maradt, meleg mélyedésbe a kanapén. Gondoltam, biztos az unokatesója jár a fejében, hogy miért nem vele nézi épp ezt a meccset. Talán csak azért jött el hozzánk, mert meghívtam, és nem akart nemet mondani? Mert az anyám annyira erőszakoskodott? Létezik valami íratlan erkölcsi szabály, ami arra kötelez, hogy az ember akár összeszorított foggal, de igenis szenvedje végig a hálaadási pulykavacsorát a barátja és főnöke családjával, akivel korábban együtt ásott el egy hullát?

– Ha bánod, hogy eljöttél, nyugodtan menj csak át Ramónhoz – dobtam fel neki a lehetőséget.

Meglepetten fordult felém, mintha a mondatom valami egészen távoli világból rántotta volna vissza.

– De az anyukád…

– Az anyukám is megérti. Valószínűleg csomagol egy kis pulykát meg pitét, hogy legyen mit ennetek – nyugtattam meg. Mert néha ugyan falra másztam a családomtól, elképzelhetetlennek tartottam, hogy valaha is nélkülük ünnepeljek. Elővettem a kocsikulcsot, és Vero markába nyomtam.

– De veled akkor mi lesz?

– Majd megkérem Georgiát, hogy vigyen haza, miután lefektettem a gyerekeket. Menj csak nyugodtan, és töltsd a hétvégét az unokatesóddal. Én egyedül se fogok unatkozni.

Cinkosan felkacagott, amiből sejtettem, hogy nem könyvtárazásra gondol.

– Csak arra ügyelj, hogy semmi olyat ne tegyél, ami már nekem se férne bele, oké?

HARMADIK FEJEZET

A nővérem tizenegy körül tett ki a ház előtt. A kocsim már ott pihent a garázsban, Vero Chargerének hűlt helye mellett. A csajszinak még arra is volt gondja, hogy a konyhapulton hagyjon egy emlékeztető cetlit: ne felejtsem el a hétfői megbeszélést Sylviával, amit gondosan el is rejtettem a számlakupac alá, hogy inkább ne kelljen ezzel foglalkoznom.

A kitárt hűtő előtt próbáltam kitetrisezni, hová tegyem a számolatlan mennyiségű Tupper dobozt, amellyel anyám utamra bocsátott. Mikor két sört kivettem, végül mindent sikerült elhelyeznem, csak a hűtőajtó nem csukódott be. Tágítottam a terepet, és a fagyasztót is bevetettem, végül egy doboznyi jégkrém feláldozásával még az utolsó dobozka áfonyaszószt is betáraztam végre.

Diadalmasan rúgtam le a cipőmet, és indultam fel az emeletre a fagyimmal meg a két sörömmel, és koncentráltam, hogy ne vegyem észre az engem körülvevő, kényelmetlenül néma csöndet. Vero szobájának csukva volt az ajtaja, ahogy általában szokott, miután lefeküdt, de még azon át is éreztem, hogy a szoba kivételesen üres, és a lakója hiányzik belőle. Örülnöm kellett volna, hogy végre csak az enyém az egész ház, de most, hogy ténylegesen is itt volt a lehetőség, mintha már nem éreztem volna olyan frankón tőle magam.

Átvedlettem egy ócska mackónadrágba, kifakult, agyonmosott pólóba, és elhevertem az ágyamon. Az olvasólámpa fénykörében a mellkasomra állítottam a nyitott fagyisbödönt. A mentás csokidarabkákat szopogatva azon tanakodtam, hogy próbáljak-e meg valami sztorivázlatot összedobni Sylviának, vagy inkább használjam ki a lehetőséget, hogy íme, nyugodtan átaludhatok egy egész éjszakát. Egyelőre elképzelésem se volt, miről fog szólni a következő könyvem. Amikor csak beültem a gép elé, hogy kiszenvedjek valamit a témában, a gondolataim minduntalan visszakalandoztak a női fórumhoz, és azon a szörnyű, fenyegető ajánlaton kezdtem agyalni, amelynek szó szerint Steven volt a tárgya.

Belevágtam a fagyiba a kanalat, és a mennyezetre meredtem. Lehet, hogy mégiscsak anyámnak van igaza. Tényleg félre kellene tennem egy rendes ügyvédre. És harcolhatnék a teljes felügyeletért. Na de milyen indokkal? Mivel magyarázzam meg, hogy totál jogos a kérésem? Tisztelt bíróság, megérthetik, hogy nem bízhatom egész hétvégékre a férjemre a gyerekeimet, hiszen vérdíjat tűztek ki a fejére, bérgyilkost akarnak fogadni ellene, aki bármikor vadászhat rá. Ezt ugyanis onnan tudom, hogy legutóbb több ismerősömet is sikeresen szabadítottam meg a kellemetlen és undorító férjétől, és ők úgy vélték, erre a munkára is én lennék a megfelelő ember. És mivel természetesen nem óhajtom megölni a volt férjemet, logikus, hogy nem hagyhatom, hogy a gyerekeim vele legyenek, hiszen valaki más közben elvállalhatja a megbízást.

Az éjjeliszekrényen megrezzent a mobilom. Letettem a fagyit, és felkaptam a telefont. A szám széles vigyorba ugrott, ahogy megláttam Julian fotóját a kijelzőn.

Otthon vagy?, kérdezte.

Aha, üzentem vissza.

Láthatlak?

A reluxa résein egy autó fényszórója világított be hirtelen. Kipattantam az ágyból, az ablakhoz csattogtam, és széthúztam a reluxalapokat: Julian barna Jeepje parkolt a beállómon.

Máris jövök, pötyögtem be.

Felkaptam egy tornacipőt, már a lépcsőn lefelé átrángattam a fejemen egy pulcsit, és kint is voltam a ház előtt. Csípős volt a levegő, összehúztam magam a pulóverben, átsiettem a gyepen. Dideregve ugrottam be Julian mellé az anyósülésre. Épp csak bevágtam az ajtót, ő már le is csapott rám, átvetődött a sebváltó felett, és a két kezébe fogta az arcomat.

Az ujjai puhák voltak, a szája körül a bőre finom, bársonyos, frissen borotvált. Szerecsendió- és arcszeszillat áradt belőle, a vastag gyapjúpulcsija enyhén füstös szagú.

– Boldog hálaadást – duruzsolta a számba. Kicsit elhúzódott, a fejembe nyomott egy kötött sapkát, a hajamat kisodorta az arcomból, gondosan betűrte az elszabadult tincseket a fülem mögé. Az ő fején is sötét sapka volt, mélyen a homlokába húzta, hogy aranyszőke hajából csak néhány fürt kunkorodott elő.

– Te meg miben mesterkedsz? – játszottam az egyik szökevény fürtjével. – Azt hittem, a szüleiddel töltöd az ünnepet.

– Náluk voltam, igen – cirógatta végig hüvelykujjával lustán az ajkamat –, már épp hazafelé tartottam, amikor észrevettem, hogy a múlt héten nálam felejtetted a sapkádat, én meg utána beraktam a kocsiba. Gondoltam, szükséged lehet rá.

– Ó! – Feltérdeltem az ülésen, és átöleltem a nyakát. – Milyen igaz. Nagyon is szükségem van rá.

Csillogó szemmel nyúlt az ülése alá. A vezetőülés hátracsusszant, én pedig vele.

– És másra nincs szükséged?

– Akad épp egy-két dolog… – másztam át a sebváltó felett, még az sem izgatott, hogy Mrs. Haggerty odaátról mindent lát, és épp szívinfarktust kap.

– Látni akartalak – dünnyögte két csók között Julian. A keze a pulcsim alá siklott, jeges ösvényt rajzolt a hátam bőrére, majd a sávban, ahol a melltartómnak kellett volna lennie, megállt. Elvigyorodott, belenyögött a számba, másik kezével megragadta a fenekemet, és feljebb rántott magán.

Túl sok ruha volt a képletben. A vastag, kötött pulcsin meg a pufidzsekijén keresztül alig éreztem a testét, bár a farmerja határozottan utalt bizonyos jelenlétre.

– Bent áll a garázsban a kocsid? – kérdezte, ahogy az ablakok kezdtek teljesen bepárásodni.

Elnyomtam a nevetésemet, mert eszembe jutott, mi történt azzal a pasival, akit utoljára a kocsimban a garázsomba vittem. A kocsim a garázsban volt. De a kocsimban benne volt a két gyerekülés, nagy doboznyi aszalt gyümölcsös nasi meg egy csomag popsitörlő. El se hiszem, hogy egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy talán nem is volna annyira rossz ötlet.

– A gyerekek a szüleimnél töltik a hétvégét. Esetleg a házba is bejöhetsz. Ha van kedved – szaladt ki a számon hirtelen a párás levegőbe, és már nem lehetett visszaszívni.

– És Vero? – harapta be az alsó ajkamat.

– Az unokatesójánál – lihegtem.

A nyelve a számba hatolt, és úgy éreztem, ha csak egy negyed fokkal is melegebb lesz idebenn, én pucéran fogom a házunk előtt csinálni a gyepen. A kezem a kilincs felé indult, de ő elkapta.

– Várj, inkább ne – zihálta. – Nem maradhatok. Haza kell mennem csomagolni. A srácok reggel hatkor akarnak indulni.

Szédelegve egyenesedtem fel ültömben, a sapka félrecsúszott a fejemen.

– Elutazol?

– Jövő héten nincs tanítás, a profok valami konferenciára mennek – magyarázta duzzadt ajkakkal és mohó tekintettel. – Szóval megkaptuk a hetet, hogy készülhessünk a vizsgákra. És néhányan lemegyünk Panama Citybe kicsit kempingezni.

– Floridába mész?

– Az utolsó pillanatban döntöttük el – simogatta le a szétálló hajamat, és igazgatta el a sapkámat. – A főnököm rugalmas volt, elcserélte pár műszakomat a bárban, a napokban foglaltuk csak le a sátorhelyeket.

Steven Daytonába és Miamiba járt a főiskolai diákszövetséggel, jól emlékeztem azokra az utakra. Engem soha nem vitt magával, és soha nem lettem beavatva a részletekbe, de attól még nem voltam naiv elsőéves.

– Csak te meg a haverok?

– Meg még néhányan a suliból – felelte. Visszaültem az anyósülésre, és ő gyöngéden megfogta az államat. – Csak napozunk kicsit, meg kiengedjük a gőzt. Semmi több. És egy hét múlva már itthon is vagyok.

Lelki szemeim előtt a féltékenység zöldjében derengtek fel a falatnyi bikinibe bújt, főiskolás lányok és a szűk sátrak. Miközben semmi jogom féltékenykedni, hiszen Juliannel nincs közöttünk semmi komoly. Még egyetlenegyszer se járt nálam. Soha nem találkozott se a gyerekekkel, se Veróval, se a volt férjemmel.

– Ó! – csúszott ki a számon, ahogy kivételesen továbbgondoltam magamban, és most először eljutottam a vázolt képlet másik feléhez is: már egy egész hónapja találkozgattunk, és még én sem futottam össze soha egy barátjával vagy haverjával sem.

– Mi a baj?

– Semmi – varázsoltam mosolyt a képemre. Mégis mire számítottam? Kétgyerekes, dolgozó nő vagyok, megvan a saját életem. Komolyan megfordult volna a fejemben, hogy esetleg elvihetne magával? – Menj csak! És érezd jól magad.

– Biztos? Mert ha valami bánt, akkor talán…

Két kezembe fogtam az arcát, és megcsókoltam. Mert utáltam volna, ha befejezi a mondatot: Akkor talán nem kellene többet találkoznunk. Akkor talán lassítanunk kéne. Akkor talán meg kéne beszélnünk. Mert egyikre sem álltam készen. Egyszerűen csak szexelni akartam vele a Jeepjében, utána talán még az én egyterűm telemorzsált szőnyegén is. Nem akartam arra gondolni, hogy Floridában kempingezik a tengerparton, és valaki mással bújik be a hálózsákba.

Letépte a fejemről a sapkát, az ülésre hajította, engem pedig izgatott nyögéssel visszarántott az ölébe. A keze a hajamba túrt, majd visszatalált a pulcsim és a pólóm alá.

Gumicsikorgás. Zihálva rebbentünk szét. Egy pickup fékezett le a beálló végében, mögöttünk, a lámpája haragos vörösben lobogott.

Visszasiklottam az anyósülésre. Julian hátrafordult, hogy vajon mit láttam a hátsó ablakon át. A szeme még izzott.

– Az exed? – kérdezte elfúlva.

Bólintottam, vártam, hogy Steven végre észbe kapjon, a gázba taposson, és elhúzzon innen. De hiába vártam. Leállította a motort.

– Basszus! – morogtam.

Julian hátradőlt az ülésen, a fejét megtámasztotta.

– Jobb lenne, ha elhúznék, igaz? – kérdezte rekedtesen.

– Ne. Légyszi! Csak… maradj, ahol vagy – emeltem fel az ujjamat, miközben a másik kezemmel kinyitottam a kocsiajtót.

Erősebben csaptam be, mint terveztem, és sietősen elrendeztem a pulcsimat meg a hajamat, ahogy leszáguldottam a beálló aljába, ahol Steven már várt rám.

– Mit akarsz itt? Megmondtam, hogy a gyerekek a szüleimnél vannak.

– Ez meg kinek a kocsija? – méregette az egyetemi matricát a hátsó ablakon, majd szabályosan ágaskodni kezdett, hogy belásson valahogy.

– Egy barátomé – feleltem, és a mellkasánál fogva állítottam meg, nehogy odamenjen a terepjáróhoz. – Figyelj, pillanatnyilag nem nagyon érek rá. Hívj fel holnap, oké?

Meglepetten mért végig.

– Miért olyan vörös a nyakad? És mi a franc van a hajaddal?

– Nincs semmi a hajammal. Légy szíves…

Kocsiajtó csapódott mögöttem, Steven megmerevedett. Lehunytam és összeszorítottam a szememet.

– Ez meg ki a fene? – hallottam az exem hangját és Julian lépteit.

Azután Julian kezét éreztem a vállamon, ahogy félrevon magával.

– Szerintem volna mit megbeszélnetek, szóval jobb, ha én most hazahúzok. Úgyis korán kell kelnem. Ugye nem gond, ha lelépek?

– Miért lenne bármi gond? – károgta Steven.

Biccentettem.

Julian lehajolt, hosszan, szenvedélyesen megcsókolt, hogy egészen belebódultam.

– Nem akarok beleszólni, öcsi – csattant Steven hangja –, de nem lőtték még fel neked a pizsamát?

– Majd üzenek, ha hazaértem – súgta Julian.

Ernyedt tagjaimat ingerültség járta át, és most először határozottan komolyan kezdtem fontolgatni azt a százezer dolcsis ajánlatot a volt férjem fejéért. Közben Julian visszaült a Jeepjébe, és elhajtott.

Akkor nekiestem Stevennek, de ügyeltem, hogy inkább csípőre vágjam a kezemet, mint hogy fojtogatni kezdjem.

– Ez meg miért kellett?

– Ezt kérdezem én is. Ez volt a híres nagy ő? A rejtélyes ügyész, akitől Vero úgy odavan? – bökött a távolodó kocsi után. – Jesszusom, Finn! Hány éves egyáltalán?

– Mert Bree hány éves? – vágtam vissza. Voltak kétségeim a csini kis asszisztense személyijét illetően, például hogy kap-e sört a kocsmában, ha azt felmutatja.

– Ahhoz rohadtul nincs semmi közöd! – hőbörgött, én meg a szemöldökömet vonogattam, de még ez sem tudatosította benne, hogy sajnos kettős mércével méregeti a dolgokat. Ehelyett undorodva fintorgott. – Ezért passzoltad le anyádékhoz Zachet meg Deliát? Hogy itt ugrálhass pizsiben a beállón, és teleliheghesd valami kölyök kocsiját? – kérdezte, majd alaposan végigmért. – Az ég szerelmére, Finn, hiszen még melltartó sincs rajtad.

Szorosan összefontam a karomat a mellemen, a szemem sarkából mintha érzékeltem volna Mrs. Haggerty felső ablaka függönyének rebbenését.

– Mit akarsz itt, Steven? Nincs jobb dolgod hálaadás éjszakáján?

Láttam, hogy összerándul az arca, hiába próbálta a kurta szakálla dörzsölgetésével leplezni. A szülei pár éve Tampába költöztek a nyugdíjaséveikre, a nővére meg Philadelphiába. Ketchupfoltos flanelinge igénytelenül kilógott a nadrágkorcából, és a lehelete egyértelműen hagymaszagú volt. Valószínűleg a kocsijában, gyorskajával ünnepelte a hálaadást.

Ingerülten járkált fel-alá a pickupja előtt, a keze nem nyugodott, folyton ápolatlan haját babrálta. Pont olyan rémesen festett, mint amikor legutóbb felbukkant az éjszaka közepén itt a beállómon, amikor Theresával összevesztek, és ő tétova kísérletet tett, hogy visszaoldalogjon hozzám. Legalábbis beszélgetni.

– Szóval Bree kidobott – szaladt ki a számon, mert hirtelen összeállt a kép. Nem jött csattanós válasz, jó nyomon jártam.

– Nem dobott ki, csak hoztunk egy üzleti döntést. – Ennyit sikerült epésen kipréselnie magából. – A rendőrségi ügy és a nyomozás miatt elég sok ügyfelet veszítettünk az elmúlt hetekben, és már nem tudtam kigazdálkodni egy asszisztens fizetését. Néhány hete felmondtam neki – morogta. Keserű kacaj szaladt ki a számon, a fejemet ingattam. Elvörösödött, tisztán láttam az utcalámpa fényében is. – Mi van? Először felajánlottam, hogy alkalmi rendszerben megtartom, de az nem tetszett neki. Ő mondott nemet, én megtettem mindent.

Két tenyerembe temettem az arcomat, sóhajtva sziszegtem a nevét magam elé. Örülhet, ha ezt megússza, és Bree nem citálja bíróság elé, vagy épp nem tapétázza ki a fűfarm környékét #MeToo molinókkal. Már megszámolni se győztem, hány nővel művelte ezt Steven az évek során – amikor már nem látta hasznukat, vagy épp ők nem kértek a közeledéséből, egyszerűen csak félrelökte őket. Ugyanezt játszotta el Veróval is, mielőtt még beköltözött volna hozzám bentlakásos gyerekfelügyelőnek: tájékoztatta, hogy sajnos nincs pénze a szitteri munkadíjára, és esetleg akkor meg tudná tartani, ha vállalna kis túlórát – ami a nadrágja slicce mögött zajlik. És amikor Vero kerek perec megtagadott mindenféle szexuális szolgáltatást, a leépítés jelszavával kirúgta.

Szorosan ölelve magamon a pulcsit, visszaindultam a bejárathoz.

– Menj haza, Steven!

– Nincs otthonom – kiáltotta utánam. Én megtorpantam, és visszafordultam. Már átkoztam is magam ezért a reflexemért. Az orra vörös volt, az arca fakó az éles lámpafényben.

– Az a ház nem az otthonom. A gyerekek nélkül nem az.

Milyen kár, hogy ilyen sok idő kellett neki, hogy rájöjjön.

– Mit akarsz, Steven?

– Vasárnapra szeretném őket elvinni. Csak pár órára – kérlelt. – Idén még nem elég nagyok a saját fenyőim, azokból nem vághatunk, de elvinném őket egy faiskolába, ahol csodálatos példányokat láttam. Gondoltam, kiválaszthatnák ők a karácsonyfákat. Mind a kettőt, hozzád és hozzám is.

Kifogytam a kifogásokból. Megdörzsöltem a szemem.

– Deliának hétfőn reggel suli.

– Időben hazahozom őket este – lobbant fel a remény szikrája a szemében.

– Jó – húztam összébb magam a pulcsiban, mert már nem volt erőm tovább vitázni. – Majd korán megvacsoráztatom őket. Ötre jöhetsz értük.

Indultam vissza a házba, abba a házba, ahová hirtelen tökéletes karácsonyfát akart varázsolni. Abba a házba, ahonnan korábban végleg kisétált, mert úgy érezte, másutt sokkal zöldebb a fű. Amikor magamra csuktam az ajtót, ő még mindig ott dekkolt a beállón, két keze a zsebébe mélyedt, lehelete fehéren és súlyosan ült meg az arca körül.

NEGYEDIK FEJEZET

Szombat reggel nyitáskor a könyvtár parkolója kongott az ürességtől, hiszen a világ nagyobbik fele még nem tért magához a pulykakómából, illetőleg várta, hogy a nadrággombja újra megismerkedhessen a gomblyukkal a másik oldalon. Az én jóganacim is feszesebbnek érződött, amikor hajnalban megpróbálkoztam vele, tehát inkább maradtam a kényelmes, bő mackónál, amit még este húztam fel. De nem azért, mert halványan még mindig éreztem rajta Julian kocsijának az illatát. Legalábbis ezzel áltattam magam.

Vero egyik baseballsapkáját a fejembe nyomtam, az ellenzőt mélyen az arcomba húztam, és nagy ívben kerültem a visszapultot, hogy a szolgálatban lévő egy szem hölgy nehogy kiszagolja a természetfeletti könyvtárosorrával a kabátom alá rejtett papírpoharas kávémat és a laptoptáskámban lapuló, maradékpulykás szendvicsemet. A lehető leghosszabb úton futottam be a legtávolabbi bokszba, ahol az egyik nyilvános netes gép állt. Gondosan körbepillantottam, nem rejtőzködik-e valami kíváncsi fáncsi a többi gép körül, és végül befészkeltem magam a terem legvégébe.

Kipakoltam szépen magam elé az asztalra a kávét és a szendvicset, a mobilomat is kihalásztam a táska fekete mélyéről. A szívem irdatlan nagyot dobbant, mivel a kijelzőn megláttam, hogy üzenetem jött, de nem Julian volt az, hanem csak anyám, hogy másnap időben menjek a gyerekekért, mert nem szeretné lekésni a délutáni misét.

Elfogott a kíváncsiság, és megnyitottam az Instagramot. Rákerestem Julian profiljára. Nem követjük egymást, de az ő oldala nem privát, szóval akkor ez nem minősül kémkedésnek. Legalábbis ezt mondogattam magamban, ahogy az egér gombján tétovázva megállt az ujjam. Kattintottam, a pulzusom az egekbe szökött. Nem is tudom, mire számítottam vagy miben reménykedtem, mindenesetre határozott csalódást éreztem a képek láttán: ugyanazok voltak, mint legutóbb.

A mobilomat arcra fordítottam az asztalon, és végre minden figyelmemet a küldetésemnek szenteltem. Ezért jöttem. Dolgozni. Ezt nem ártott észben tartanom. Az ElégVolt felhasználónevű személy után kellett nyomoznom, és megírnom végre a sztorivázlatot Sylviának. Nem pedig azért, hogy Julian után kémkedjem, csak mert elutazott lazítani az egyetemi haverjaival.

Végre kiszorítottam őt a tudatom előteréből, begépeltem a fórum nevét a keresőbe, és bejelentkeztem a hamis profilunkra, amit Veróval a kezdet kezdetén eszkábáltunk magunknak, amikor megjött innen az a névtelen ajánlat. Hatalmas fórum volt, több mint harmincezer taggal, akik több ezer bejegyzést írtak naponta. Átpörgettem a már ismerős női chatszobákat: Női hálózatépítés, Női egészség, Válási és gyászközösségek… Az #anyalét csoportok is érdektelenek voltak: Dolgozó anyukák, Bilire szoktató anyukák… Bár ennél az utóbbinál egy pillanatra elakadtam, és memorizáltam, hogy később azért ide nem árthat bekukkantanom. Veróval a lap alja felé találtunk gyanúsabb csoportokat, a játszótéri találkákat egyeztető meg a könyvklubos ártalmatlanságok közé rejtve. Ilyen volt például a Takarékos asszonyok klubja, ahol úgy bizniszeltek a különböző kuponkódokkal, akár a droggal, az Anyamedvék, ahol a titkolózó kamaszok és házasságtörő férjek utáni kémkedés legjobb módszereit cserélgették, illetve a Trükkös pipik, akik néha egészen sikamlós „takarítási” tippeket adtak, és a posztok számottevő része a problémás férj kezelésének metaforája volt.

A Stevent említő hirdetés a Viperafészek nevű csoportban bukkant fel. Gyorsan legörgettem a legújabb posztokat, és rákattintottam egy Csúf ügylet nevezetű szálra. Ez is úgy indított, ahogyan a legtöbb – nők panaszkodtak a legkülönbözőbb okokból elviselhetetlen férjükre –, de egyszer csak sajátos fordulatot vett.

Anyuci3x: Állampolgári kötelességemnek érzem, hogy minden anyatársamat figyelmeztessem: ne járjatok Vinhez a Fair Oaks-i új szalonba. Rajtakaptam, hogy a lányomnak küldött üzenetet. Aki 17 éves!

IkrekSzexiAnyuja: Ne már!!! Remélem, felnyomtad! És ha már a szemét pasikról beszélünk, emlékeztek, bejelentkeztem a centreville-i szalonba az isiászommal? Az egyik masszőr megpróbált letapizni. Rohadt perverz. Kirúghatnák már végre.

FahéjasSüti: Uhh! Részvétem, amiért ilyenek történnek veled. A férfiak mind disznók! Például az egyik barátom Rehobothban kivett egy Airbnbt a múlt héten, és a fürdőszobában talált egy rejtett kamerát. Nem vicc. Rákerestem a tagra, a tulajra, és egy csomó ilyen lakást ad ki. Itt a link.

HarryStyles#1Rajongó: Hányás! Annyira jó, hogy van ez a csoport, és vigyázunk egymásra.

ElégVolt: Értelek és egyetértek. Ott van például a másik rohadék, Warrentonban, a Green Roadon, a Hömpölygő Gyep- és Facsemete Farm tulaja. Steven Donovan hazug és görény.

PTAPrezi: Várj csak… nem az a hely volt október elején a hírekben? Ahol azt a sok hullát találták?

ElégVolt: De. És tudok 100 jó okot, hogy miért lenne szebb és jobb a világ nélküle.

Ebben a nyugtalanító és kimondatlan, de jól érzékelhető némaságban elhalt a beszélgetés, ez volt az utolsó komment. Senki sem szeretett arra gondolni, hogy a szép, zöld, jól ápolt pázsitja ugyanabból a földből táplálkozott, mint a szervezett bűnözés. És ez a chatszál lényegesen többet jelentett az összetartás kölcsönös biztosításánál. Áradt belőle valami fülledt, rosszakaratú kódoltság, ami törvényen kívüli tevékenységeket sejtet.

A másik rohadék kifejezés erősen azt sugallta, hogy itt valaki ajánlatot tesz. És a 100 jó ok elég átlátszóan utalt az összegre. Mindenki világosan és egyértelműen láthatta Steven teljes nevét, a címét, pontosabban a vállalkozásáét, a szebb és jobb lenne a világ nélküle fordulat pedig önmagáért beszélt.

Kicsit megnyugodtam, és bezártam a beszélgetést. Vero három napja nézett rá, azóta nem történt változás. Persze a fő kérdés, hogy ki lehet ez az ElégVolt. Kotorásztam néhány órán át a fórum különböző zugaiban és bugyraiban, hogy a nyomára bukkanjak, de úgy tűnt, más kommentje nincs az egész oldalon. A profilja szerint két nappal a Stevenre vonatkozó ajánlata előtt regisztrált, és utána egyáltalán nem szólt hozzá semmihez. De az is látszott, hogy aktív, aznap reggel is feljelentkezett már.

– Ki vagy? – kérdeztem félhangosan a nem túl informatív profiltól. ElégVolt. Az egyértelmű, hogy nő. Valaki, akit Steven átvágott vagy megcsalt. Valaki, akinek megkérdőjelezhető az erkölcsisége. Arcom tompán tükröződött vissza a monitorról, ahogy merengve ötlött fel bennem: talán ElégVolt is épp ott ül egy hasonló felület előtt a sötétben, és várja, hogy valaki válaszoljon neki.

ÖTÖDIK FEJEZET

Vasárnap délelőtt semmivel sem okosabban léptem ki a könyvtárból, ElégVolt kiléte még mindig a ködös ismeretlenbe merült, ahogy a sztorim is, amiről elvileg alig huszonnégy óra múlva az ügynökömmel egyeztetnem kellett. Elmentem anyámékhoz, összeszedtem a gyerekeket, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor otthon Vero Chargere bukkant elő a felemelkedő garázskapu mögül. Zachkel a hónom alatt rángattam be a két gurulós bőröndöt a házba, a másik kezemben a laptopomat és a pelenkás táskát cipeltem, talán a fogammal nyitottam ki a konyhaajtót, nincsenek emlékeim.

– Vero! – rikkantottam be a ház légterébe. Zach kisiklott a fogásból, és már totyogott is a játszószoba felé. Delia egy székre hajította a kabátját. Vero neve válasz nélkül visszhangzott a csendben. A bőröndöket meg a többi pakkot a padlóra ejtettem, vártam, hogy az unokatesós hétvégétől feltöltődött szitterem vidáman ugorjon elő rejtekéből. Kiemeltem egy üres csőrös poharat a táskából, a mosogatóhoz vittem, közben megint a csajt szólongattam. Furcsálltam, hogy a reggeli piszkos edény érintetlenül hever a mosogatóban. És a kávéfőzőben is ott volt a zacc, minden úgy állt, ahogy reggel hagytam, amikor elrobogtam a könyvtárba. Még a pult is ugyanolyan morzsás volt.

Nem szándékosan hagytam rá a pakolást, de Vero nem az a fajta, aki képes elnézni a rendetlenséget.

Megálltam a lépcső tövében, füleltem, hogy esetleg nem zubog-e a víz a tusolóban, nem dübög-e a reggie a szobájából a falakon át.

– Hol van Vero? – állt meg mellettem Delia.

– Biztos lepihent. Menj, játssz az öcséddel! – toltam a játszószoba irányába.

Én meg felmentem a lépcsőn, és becéloztam Vero szobáját. Ekkor már hallottam a halkan duruzsoló, depis-lágy zenét, valami fiúegyüttes mélázós balladája volt, amit máskor tutira leszólt volna, ha a kocsiban megszólal a rádióban. Annyira nem az ő stílusa! Kopogtam, hallottam, ahogy nyikordulnak az ágyrugók, majd komótosan az ajtóhoz csoszog a papucsa. Az ajtó résnyire nyílt, és megjelent az arca a hozzá nem illő flanelpizsamával, ami majdnem biztos, hogy korábban az enyém volt. A szeme körül másnapos, szétmázolt szempillaspirál feketéje villant elő a lazán felkötött lófarokból elszabadulva az arcába hulló tincsek rejtekéből.

– Te meg ki vagy? – toltam be az ajtót. – És mit tettél a szitteremmel?

Vártam, hogy szokás szerint kijavítson: ő igazából a könyvelőm, de egyetlen szó nélkül visszament az ágyhoz, és arccal a párnák közé zuhant. Leültem a matrac végébe, a tenyeremet bedugtam a párna és az arca közé, a homlokához nyomtam. A bőre nem volt se forró, se nyirkos, viszont a hajából enyhe kocsmabűz áradt.

– Nem sikerült jól a hétvége az unokatesóddal? – kérdeztem. Nem ez lett volna az első alkalom, hogy a Ramónnal töltött este után másnaposan esik haza, de letörtnek és depressziósnak még soha nem láttam. Még erősebben préselte az arcát a párnába, nekem pedig összeszorult a gyomrom az aggodalomtól. – Akarsz beszélni róla?

– Nem – jött a mélyből a tompa válasz.

Arra jutottam, hogy ebből a gyászgödörből csakis egyvalami ránthatja ki.

– Akkor talpra! – álltam fel, és húztam ki a feje alól a párnát, ami minden egyes hajszálát vonzotta magával. – Megyünk vásárolni.

Bizonytalanul nyílt nagyra a fél szeme.

– Mit veszünk?

– Karácsonyi ajándékot. És elmegyünk a Dairy Queenbe – toldottam meg, mert a tejturmixot és a csilis hot dogot minden változatában imádta. – De ha úgy érzed, túl fáradt vagy most ehhez…