Table of Contents

- Áttörés

- A kút

- Remény

- A sötétségen túl

- Az ócska szekrény

- Régi emlék

- Bözsi néni, a boszorkány

- Az utolsó szerzetes

- Látogatóban

- A pince

- Utazás

- A három testvér

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Szunyog Zoltán

A HÁROM TESTVÉR

Novellagyűjtemény

Copyright © Szunyog Zoltán 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-192-8

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Tartalom

Áttörés

A kút

Remény

A sötétségen túl

Az ócska szekrény

Régi emlék

Bözsi néni, a boszorkány

Az utolsó szerzetes

Látogatóban

A pince

Utazás

A három testvér

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Áttörés

Szürke ködben úszott az öregember elméje. Ez a köd évek alatt egyre sűrűbb lett. Eleinte áttörték még nevek, arcok, emlékek, mint ahogy a sötétben autózó előtt is felvillannak az útjelző táblák. De az utóbbi hónapokban már nem ismert meg senkit. Saját lányát sem. Az idősotthon naponta látott ápolóinak arca is kezdett szétesni emlékeiben, a neveket pedig már régen elfelejtette. Előrehaladott demenciája miatt az alapvető szükségleteinek sem tudott eleget tenni, folyamatos ellátásra és ápolásra szorult. Most csendesen bóbiskolt, horpadt mellkasa lassan emelkedett és süllyedt. Ködös álmait nem zavarta az ágy végénél álló két orvos halk beszélgetése.

– Holnap 8-kor kezdhetjük. Nagyon ígéretes szerről van szó, bár még csak korlátozott felhasználást engedélyeztek. Az eddigi tapasztalatok ugyanakkor kiválóak! – fejezte be mondandóját az idősebb orvos. – Én nem is kellek hozzá, egyszerű az eljárás. Egy ápoló azért legyen majd veled!

Másnap reggel nyílt a kórterem ajtaja, és belépett rajta a fiatal orvos egy ápoló kíséretében. Az ápoló egy nagy táskát cipelt, benne a szükséges eszközök és szerek. Az öreg most nem aludt. Nyitott szemmel figyelte a körülötte sürgölődő két embert. Halkan felnyögött, mikor a hideg műszer a kopaszra borotvált tarkójához ért. Rácsatolták a monitorozó készülék szenzorjait, s megvárták, míg a kijelzőn megjelennek az életfunkció jelei. Halkan pittyent a gép, mikor működőképessé vált a rendszer, és a kijelzőn felvillant egy zöld jelzőfény.

Az ápoló kérdően nézett az orvosra. Ő visszanézett, és lassan bólintott. Érezhetően nőtt a feszültség, amint az ápoló az infúziós állványra akasztotta a kísérleti szert tartalmazó tasakot, majd a gumicsövet és a tűt az öreg kari vénájához vezette. Újra a doktorra pillantott, aki alig láthatóan biccentett. A tű áthatolt a pergamenszerű bőrön, bele a vénába. Lassan kavargott a visszaáramló vér a csőben, az orvos pedig megnyitotta az infúzió csapját.

Az öreg érzékelte a két ember jelenlétét, de nem tudott mit kezdeni a helyzettel. Egyiküket sem ismerte. A szokásos ködben úszott minden, de azért érezte a koponyáján a hideget, később pedig karján a szúrást. Ezután furcsa melegség járta át. A karjában kezdődött, majd lassan szétterült, az egész testét elárasztva. A fejét is melegség töltötte be, ez kimondottan kellemes volt. Úgy érezte, mintha oszlásnak indulna a szürkeség. Ahogy a napsugarak hatolnak át a zúzmarás ködtakarón, életre keltve a halott tájat.

Telt-múlt az idő, lassan csepegett az infúzió, az érzékei pedig egyre erősödtek. Először a falióra ketyegését hallotta meg, lassan arra fordította fejét. Látta a számlapot és a mutatókat, látta a vidám, színes számokat.

– Zöld... – gondolta. – A nyolcas szám zöld. – Foszlányként kavarogtak a fejében a korábban oly jól ismert számok és színek, nehéz volt megragadni őket. De egyre jobban sikerült, egyre biztosabbá váltak... – Nyolc, kilenc, tíz... – mormolta magában lehunyt szemmel. Kisvártatva felpillantott, és erőtlenül megszólalt: – Húsz perccel múlt nyolc!

Az ápoló döbbenten nézett az orvosra. Az csendesen mosolygott, karon fogta őt, fülébe súgott valamit, majd kisétáltak a szobából, magára hagyva az öreget.

Ő pedig tovább figyelte a másodperc-mutató táncát, és minden kattanásra válaszként dobbant a szíve. És minden dobbanásra tovább oszlott a köd, utat engedvén ébredező gondolatainak.

Egyre erősebbnek érezte magát, és tisztábban tudott érzékelni. Körülhordozta tekintetét, minden tárgyat alaposan megnézett magányos szobájában. – Ablak, függöny, TV, asztal, újság, szék... – félhangosan mormolta a tárgyak neveit. Újonnan és váratlanul visszatért tudása meglepte, és boldoggá tette őt. Egyre izgatottabbá vált, és egy idő múlva eléggé erősnek érezte magát, hogy felüljön az ágyban.

Ekkor lépett be a reggeli műszak ápolónője. Megdöbbenve nézte az ágy szélén kuporgó öreget, odarohant hozzá, hogy elkapja, ha esetleg leesne. De ő szilárdan tartotta magát, a nőre nézett, és bizonytalanul megszólalt: – Lydia?

– Úristen, tudja a nevem! – tört ki a nőből a meglepett csodálkozás. – Tudja a nevem!

Kis idő múlva már a kórház zöldellő kertjében üldögélt. Lydia tolta ki a tolókocsiját, óvatosan a vázhoz rögzítve az infúziót. A tasak már szinte kiürült, mikor megálltak egy lombos hársnál. – Itt jó lesz? – kérdezte az öreget. Ő bólintott, és nagyokat szippantott a kora nyári, virágillatú levegőből. Sütött a nap, de a fa alatti árnyékban kissé hűvös volt még.

– Nem fog megfázni? – aggódott az ápolónő. – Kihozhatok egy takarót, vagy pulóvert, ha gondolja!

Ő csak a fejét rázta, és hunyorogva nézelődött. Lydia álldogált még egy darabig, majd úgy döntött, hogy mégis visszamegy meleg holmiért. Újra magára maradt hát, de nem zavarta, jól érezte magát egyedül. Tisztán látott mindent, a hangok is erősebbé váltak, és értemet nyertek. A kavargó, zavaros köd visszahúzódott, egyre több emlékképnek engedve ezzel utat.

– Kigurulok kicsit a napra – gondolta, és megragadta a tolókocsi kerekét. Erőlködött, de nem tudta átlökni a hársfa kiálló gyökerén. Minden erejét összeszedte, megragadta a karfát, és lassan felállt. Megszédült és visszahuppant. Újra erőt gyűjtött, ekkor már könnyebben felegyenesedett, és a rátörő újabb szédüléshullám sem volt már olyan erős. Lihegve állt, majd bizonytalan léptekkel elindult. Fájdalmas rántást érzett a karjában, kiszakadt az infúziús tű. Meglepetten nézte lassan kifolyó vérét, de különösebben nem izgatta. A napfényre és a melegre vágyott. Imbolygó léptekkel kibotorkált a hársfa árnyékából a kórház alacsony kőfaláig.

A városi kórház és egyben idősotthon egy domb tetején állt. Régmúlt időkből fennmaradt építmény volt, eredetileg vadászkastélynak épült. A domb tövében, egy folyó völgyében terült el a kisváros, a kőkerítésnél állva festői kilátásban gyönyörködhetett az öreg.

Nézte a városkát, ahol egész életét leélte. Nézte a házakat, a folyót. A távoli dombokat. A templomot. Az iskolát. Egyre erősebben törtek rá az emlékek. Olyanok, melyekről egykor azt gondolta, soha nem feledi. Olyanok is, melyeket nem a demenciája törölt ki, hanem még azelőtt feledésbe merültek. Nézett és emlékezett, miközben a Nap jólesően melengette vézna testét.

A folyóhoz kötődött a legtöbb emléke. Folyóparti házban született, ott nevelkedett. Ebben a folyóban tanult úszni. Itt horgászott sokat szeretett apjával. Itt nyert evezős versenyeket, még mindig áll az a csónakház és a klubépület, ahová sok éven keresztül járt. A folyó partján volt kedvenc futó, később pedig sétáló köre. És igen, a folyónál, egy nagy sziklánál ismerkedett meg élete szerelmével, aki aztán a felesége is lett. Nézte az öreg a várost, és a folyót... házak... hidak... sétány... kikötő... szikla. A tárgyak felhozták az emlékeket, az emlékek pedig az érzéseket. Egy leáldozóban lévő élet darabokra szakadt mozaik-képei kezdtek újra összeállni.

Hirtelen tört rá az érzés, hogy le kell jutnia a folyóhoz. Mintha egy sürgető kérdésére ott találná meg a választ, vagy mintha egy fontos találkozója lenne ott. Tudta, hogy van egy használaton kívüli, ósdi vaskapu a kőkerítés végén, onnan egy meredek ösvény vezet le a dombról, a város széléig, a folyóig.

Nehézkesen lépkedett a kőkerítés mentén, és idővel egyre határozottabbá vált járása. Odaért a kapuhoz, az nyitva volt. Kilépett rajta, és a sűrű aljnövényzetben megbúvó keskeny ösvényt követve botorkált tovább. Meredek volt az ösvény, minden lépésnél koncentrálnia kellett, hogy ne veszítse el egyensúlyát. Néha megállt pihenni és szusszanni egy kicsit, de továbbindult, mihelyt új erőre kapott. Nemsokára már a domb tövénél járt. Óvatosan átkelt a gyér forgalmú bekötőúton, és elérte a város szélső házait. Innen szűk utcácska vezetett a folyóhoz. Kisvártatva már a parton állt, izzadságtól hátára tapadt ingét kellemesen hűsítette a folyóparti szellő. Tarkóját égette a Nap, nehézkesen leguggolt, és vizet merített tenyerébe. Megmosta arcát, hűsítette halántékát.

Lassan felállt, és elindult a folyó partján a város irányába. Tisztán és újult erővel törtek rá rég elfeledett emlékei. Pár száz méter után érkezik majd ahhoz a furcsa, medve formájú sziklához, ahonnan az evezősversenyek szoktak rajtolni. Ennek a sziklának a tövében van egy pad. Itt csókolta meg először élete szerelmét. Könnycseppek gördültek le arcán, miközben tovább lépkedett. Itt is van már a szikla, a pad. Lassan leült, megsimogatta a szúette, kopott karfát. Fáradtság tört rá, az elmúlt pár óra élményeinek és megerőltetéseinek fáradtsága. A Nap már nem tűzött olyan erősen, de kellemes meleget adott. Lehunyta szemét, és lassan elbóbiskolt. Tiszta képeket látott álmában, régi, kedves és boldog emlékeket...