Írta: Pascale Lacelle

A mű eredeti címe: Curious Tides

Fordította: Szűr-Szabó Katalin

Szerkesztő: Szabó Ferenc

Nyelvi korrektor: Hegedűs-Szabó Irén

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Pascale Lacelle, 2023

© Szűr-Szabó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Margaret K. McElderry Books, a Simon & Schuster Children's Publishing Division imprintjének engedélyével készült.

Borítórajz: © Signum Noir, 2023

Borítóterv: Greg Stadnyk, 2023 / Simon & Schuster, Inc.

Illusztrációk: Phawat, Marina Demidova; Valedi; Tolchik / Shutterstock

Térkép: © Francesca Baerald, 2023

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 207 0 (epub), kiadói kód: MX-3245e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

EZT, HA MEGENGEDNEK NEKEM EGY PILLANATNYI ÖNZÉST, MAGAMNAK AJÁNLOM:

A TINÉDZSERNEK,
AKI ÁLMODOZNI MERÉSZELT,

A HÚSZÉVESNEK,
AKI FELHAGYOTT A REMÉNNYEL,

A HARMINCÉVESNEK,
AKI ISMÉT MEGPRÓBÁLTA – ÉS SZÁRNYALT!

AZ ÚJHOLD HÁZA

Noviluna ház

GYÓGYÍTÓK (dagály)

– képesek önmagukat és másokat gyógyítani

LÁTÓK (apály)

– a jóslás és az okkult látomások adottsága

ÁRNYÉKKÍSÉRŐK (dagály)

– átlátnak a fátylon, képesek a szellemekkel kommunikálni

SÖTÉTHORDOZÓK (apály)

– manipulálják a sötétséget

A NÖVEKVŐ HOLD HÁZA

Félhold ház

MAGVETŐK (dagály)

– képesek termeszteni és megváltoztatni a növényeket és a kisebb organizmusokat

IGÉZŐK (apály)

– kényszerítés; bűverő és mások befolyásolása

FELERŐSÍTŐK (dagály)

– képesek felerősíteni más varázslatokat, a kiterjedésüket és a határaikat

SZÓKOVÁCSOK (apály)

– képesek megjeleníteni a dolgokat

A TELIHOLD HÁZA

Pleniluna ház

LÉLEKGONDOZÓK (dagály)

– érzelmi manipuláció; empatikusak és auralátók

VÉDELEMFARAGÓK (apály)

– képesek megalkotni a védelmező varázsigéket és az oltalmazó varázslatokat

MEGTISZTÍTÓK (dagály)

– alkalmasak a tisztítások elvégzésére és az energiák kiegyenlítésére

FÉNYŐRZŐK (apály)

– képesek manipulálni a fényt

A FOGYÓ HOLD HÁZA

Fogyó Hold ház

ÁLMODÓK (dagály)

– álommanipuláció, álomjárás, képesek előidézni az alvást

KIBOGOZÓK (apály)

– képesek a kódfejtésre és a titkok felfedésére, valamint védelmek és varázsigék megtörésére

EMLÉKEZŐK (dagály)

– képesek látni és manipulálni az emlékeket

KASZÁSOK (apály)

– képesek lekaszálni, megszakítani az életet, halál-érintettek

A FOGYATKOZÁS HÁZA

Obscura ház

A holdfogyatkozások előidézhetik más holdvarázslatok eltéréseit.

A napfogyatkozások, az egyéb holdmágiákon túl, ritka, új képességeket is teremtenek.

TAVALY TAVASSZAL

CSILLAGOK TENGERÉBE FULLADT BELE.

Emory tudta, hogy így fog meghalni, hogy ez a különös árapály borítja majd el. Önző módon abban reménykedett, hogy Romie teste súrolja; nem akart egyedül meghalni.

A csillagok között a sötétben emlékek voltak, amiket szeretett volna elfelejteni: egy női méhet idéző barlang, a mélyén a diákokkal, Romie elkerekedő szeme, amikor a tenger sebesen és megállíthatatlanul betódult.

A hold és az árapály a szülőanyánk, és beléjük térünk vissza.

De Emory még nem állt készen a visszatérésre.

A gondolat bizonytalan mentőkötél volt: érte nyúlt, a keze fogást keresett a nedves homokon, amíg egy nyirkos, szilárd tömeget nem talált, amibe belekapaszkodhatott.

Emory, Emory – suttogta a tenger, mintha nem szívesen eresztené el. Amikor kivonszolta magát a partra, a tenger nem húzta vissza. A távolodó hullámok után látható lett a homokban a horgony, amibe kapaszkodott, és Emory visszahőkölt, belé szorult a sikoltás.

Egy test: törött és ijesztő szögben kifordult végtagok.

A másik három test szétszóródott körülötte, elkékült ajkaik néma sikolyra nyíltak, de Emory csak arra tudott gondolni, miközben fakó arcukat és vak szemüket fürkészte, hogy egyikük sem Romie.

És ha ez a halál, úgy kegyetlen büntetés volt, hogy mindennek a végén nem lehettek együtt.

A csillagok mintha azt mondták volna: a te hibád.

Emorynak nem volt ereje ezt megcáfolni.

Él egy tudós e partokon, aki történeteket lélegzik. Beszív mindenféle mesét, a lelkében tartogatja őket, és amikor a tüdejét pattanásig feszítik a szavak, végre kileheli azokat, mert életre meri lélegezni a saját történeteit. Így hát beszívja a szavakat, és még többet lélegez ki, be és ki, és megint be, ahogy a tenger ritmikusan mozog, amíg egy nap rá nem akad egy különleges könyvre, ami még a sors rendelte irányától is eltéríti az árapályt.

Mindennek a közepén létezik egy világ, ahol a vízbe fúlt istenek egy hamutenger felett uralkodnak, ezzel kezdődik a történet. Az uralmukat nem maguk akarták, csak itt ragadtak ezen a sivár tájon, és kénytelenek megelégedni egykori dicsőségük halvány visszfényével, mialatt a hősöket várják, akik egy nap talán felszabadítják őket. Halljátok a könyörgésüket? Ez az a dal, ami hamuként száll a levegőben, ahogy világokon át lebeg, és egy kis szemcséje talán megtapad ezen a lapon is. Nézd meg közelebbről! Hegyezd a füled! A vízbe fúlt istenek szólongatnak, válaszolsz-e?

A mese, amit a könyv elbeszél, annyira magával ragadja a tudóst, hogy egyszer csak fakó ég alatt találja magát: egyedül áll az irdatlan hamumező mozdulatlanságában. A könyv még a kezéből csüng, ez az egyetlen kézzel fogható dolog ebben a szokatlan világban, és mielőtt kifürkészhetné mindennek az értelmét, a tenger visszahúzza az iskolájába, ahol a könyv porrá omlik a kezében, és a benne leírt világegyetem emléke kezd elhalványulni. Olyannak érezné, mint egy álmot, ha nem maradt volna meg a szájában a hamu íze, ha a finom hamu nem tapadt volna rá a ruhájára és a hajára, és az ereiben nem keringene ez a rendíthetetlen hit.

A meséit mindig is annak tekintette, mint a tengerész a hajóját: járműveknek, amik más partokra, más világokba szállítják az olvasóikat. Ajtóknak, amelyek papírlapokon nyílnak.

És itt talált egy ilyen kaput. Egyáltalán nem jelképeset, nem a képzelete szüleményét, hanem egy valóságosat. E partokon túl megpillantott egy másik világot, a csillagok között hallja a visszhangját. A vízbe fúlt istenek szimfóniáját, ami őt szólítja: Jöjj! Keress minket, ahogy mi keresünk téged!

A tudós válaszol a hívásukra, és így kezdődik a történetünk.

1

EMORY

AZ ÚJHOLD ELSŐ NAPJA volt, az Éger-tenger partján
pedig alacsony a vízállás.

Volt idő, amikor e dolgok semmit sem jelentettek Emory Ainsleif számára, de ez még azelőtt az éjszaka előtt történt, amikor a puszta léte még nem múlt ilyen részleteken. A hold azonban többé már nem csupán hold volt, az árapálytól pedig immár félni kellett, és bár Emory örült, hogy a nap még a késő nyári égen sütött, a lelkét súlyosan ülte meg a szorongás.

Az Aldryn Holdmágia Főiskola közvetlenül előtte magasodott, a meredek dombot repkénnyel befuttatott épületek koronázták, a nyugtalan tenger a domb lábát ostromolta. Emory a tenyerébe vájta a körmeit, miközben sós víz ízét érezte a szájában: e képzeletbeli benyomástól még meg kellett szabadulnia. Vér bugyogott a sebből. Lehunyta a szemét, kiélvezte a fájdalom szúrását, mielőtt az ereiben keringő varázslat begyógyította volna a sebet. Szokványos fájdalom volt. Majdnem megnyugtató. Egyáltalán nem emlékeztetett az elméjén átsuhanó képeket – a vértől síkos sziklaoszlopot, a csuklójába ezüsttel égetett spirált, a homokban heverő négy testet – kísérő kínzó lüktetésre, mintha Aldryn látványára felszabadult volna.

Az a fájdalom nem múlhatott el, bármennyire is igyekezett könnyíteni rajta.

– Akkor hát az Újhold házához tartozol?

Emory összerezzent. A sofőr ránézett a visszapillantó tükörben, és a kezére mutatott, ahol a halvány bőrön sötéten csillogott a holdháza pecsétje: ezüst nárciszkoszorúban egy fekete kör. Úgy bámult vissza rá, mintha a felületét elcsúfító vérpatakot sértésnek venné. Emory bűntudatosan törölte le, a finom tintában csak halált látott.

– Mi az árapályi együttállásod?

– Gyógyítás.

A sofőr elismerően füttyentett. Makulátlan kézzel markolta a kormányt. Mindenki a varázserő lehetőségével született, a vérükben volt belőle egy-egy csepp, de csak azok viselték a házuk pecsétjét, és tanultak az Aldrynhoz hasonló helyeken, akik elég kiválónak bizonyultak.

– Van egy másodunokatestvérem, aki szintén az Újhold házához tartozik – folytatta a sofőr. – Árnyékkísérő. Threnodyben, egy halottasházban dolgozik. – Láthatóan megborzongott, de próbálta leplezni, és valamit motyogott a bajsza alatt, hogy a halottakat békén kéne hagyni.

Emory szinte hallotta a nyílt célzást, amit Romie tett volna. Az emberek félnek attól, amit nem értenek, mondaná, és megvetően tartaná magasba az orrát az efféle szűklátókörűség hallatán. De, tudod, van szépség a halálban.

Egy Gyógyítóra valóban senki sem merne ferde szemmel nézni: akinek az érintése hatásosabbnak bizonyul, mint bármelyik modern orvosi eljárás. De bizonyos varázslatok, mint egy Árnyékkísérő képessége, aki a szellemekkel tud kommunikálni, vagy egy Kaszás halálérintése az emberek többségét, főként azokat, akikbe csak kevés vagy semmi varázslat nem szorult, kínosan érintették. Nem értik úgy, ahogy mi, hogy a halál legalább annyira a szent körforgás része, mint az élet, mondaná Romie.

Ettől még nem volt könnyebb elviselni az elvesztését.

– Meg is érkeztünk! – kiáltott fel a sofőr, amikor a taxi felkapaszkodott a hegyre. – Aldryn Főiskola.

Emorynak görcsbe rándult a gyomra, amikor a súlyos vaskapu nyikorogva feltárult. Az ezüstből kovácsolt mottó eközben kettévált: Post tenebras lux: iterum atque iterum.

A sötétség után fény: újra meg újra.

A taxi kerekei alatt csikorgott a murva. Emoryt hirtelen elkapta a vágy, hogy megkérje a sofőrt, álljon meg, forduljon vissza, de a kapu a véglegesség döndülésével csapódott be mögöttük. Amikor elmerengett a belső udvarra vezető, magasba törő szilfákkal szegélyezett ismerős kőlépcsőn, a hányingert idegesség követte. A sofőr itt állította le a kocsit. Emory átnyújtott neki némi aprót, és megragadta a táskája fülét. Amint kiszállt a taxiból, máris azt kívánta, bárcsak örökre ott maradt volna; máris hiányzott az átmeneti helyzet névtelensége, az érzés, hogy sehol és semmikor sincs, és senki sem lesz mindaddig, amíg a csak ma reggel otthon hátrahagyott és az Aldrynban rá váró élet között marad. Mert most majd az lesz, akivé itt kell válnia.

A szíve vadul vert, miközben felkapaszkodott a nyolc lépcsőfokon, melyek mindegyike a holdfázisokat jelképezte: egy fok az újholdé, három a növekvő holdé, egy a teliholdé és három a fogyó holdé.

Megtántorodott a lépcső tetején, ahogy előző évben is, bár akkor még izgalom és nem rettegés borzolta az idegeit. Hát ez az, végre itt vagyunk a főiskolán, mélázott Romie elsőévesként az első napjukon, idealistán, ahogy végignézett a legendás városon. Itt meg tudjuk újítani magunkat, hogy azok legyünk, akik csak akarunk. És bár Emory alig várta, hogy pontosan ezt tegye, sosem értette meg, hogy Romie miért akarna más lenni, mint önmaga: olyan erőfeszítés nélkülien elbűvölő és egyéni, amiről Emory csak álmodhatott.

Emory számára a főiskola esélyt kínált, hogy többé váljon, mint aki egész életében volt, vagyis egy lány, aki a semmiből érkezett, aki mindig is csak pótlék volt, aki halálosan félt attól, hogy nem kerül be az Aldrynba, mert a varázsereje jelentéktelenül eltörpül a legjobb barátnője képességeihez viszonyítva.

Itt tiszta lappal indulhatott, mintha egy új füzet első oldalát kezdte volna épp teleírni szavakkal.

Végighúzta az ujját a csuklója belső oldalán éktelenkedő hegen, az ezüstös spirálon, ami a hüvelykujja tövében kezdődött, és a csuklója csupasz, kék ereinek kuszaságánál ért véget. A tekintete a gyep közepén álló szökőkútra siklott, ahol a Végzet Szökőkútja a vízbe fúltak nevét őrizte. Túl késő volt kitörölni azt, amit ezüsttel és vérrel írtak, gondolta. Úgy tűnt, túl késő akár csak eltöprengeni is ilyesmiken: az udvaron csend, nem pedig a szokásos zsivaj fogadta, és a kerengőben elsiető lemaradozók láttán döbbent rá, hogy milyen sokat késett a vonata, s közben a dékán hangjának visszhangját hallgatta, aki a szokás szerinti üdvözlőbeszédét tartotta épp a díszteremben.

Emory elmormolt egy káromkodást. Bármennyire is félt e résztől, és szeretett volna inkább a hálótermébe rohanni, bezárkózni, és a szemeszter végéig messzire elkerülni mindenkit a főiskolán, kész tervvel és okkal tért vissza. És az egész itt kezdődött.

Igyekezett észrevétlenül beóvakodni a sötét faburkolatú terembe, de a nehéz ajtó kiszabadult a kezéből, és bevágódott mögötte. Fejek fordultak felé. Emory elvörösödött, és egy pillanatra azon kapta magát, hogy a sok arc tengerében azt az egy személyt keresi, aki ezt megkönnyíthette volna számára. Szinte maga előtt látta, ahogy Romie odainti maga mellé a székhez, amit lefoglalt neki. Romie horgony lett volna a viharban, ahogy mindig is az volt, mielőtt minden megváltozott, és a lány, akit Emory gyerekkorától fogva ismert, kezdett eltűnni, és egy sokkal ijesztőbb valami sodorta magával, mint az a dagály, ami elragadta.

De Romie nem volt itt. És szemmel láthatóan Romie fivére sem. Emoryt megkönnyebbüléssel és bűntudattal töltötte el a távolléte. Mielőtt ezen hosszasan eltűnődhetett volna, erősebben markolta meg a hátitáskáját, és leült az első üres székre, amit talált. Felszegett fejjel öltötte magára azt a „fütyülök a világra” hozzáállást, amit Romie is tett volna a helyében, mégis érezte a lopva rávetett pillantásokat, hallotta, ahogy hangosabban súgnak össze.

Az az a lány, aki visszatért a barlangokból.

A diák, aki túlélte a Fenevadat.

Az, akit nem ragadott el a dagály.

Fulton dékán csendre intette őket.

– Még egyszer ki kell hangsúlyoznom, hogy a hallgatók kötelesek távol maradni a dovermere-i barlangoktól. A tavaly tavaszi tragikus események után muszáj megismételnem, hogy Dovermere nem biztonságos, az árapály mozgása kiszámíthatatlan, és emiatt szigorúan tilos oda belépni. – Sötét szeme Emoryra szegeződött, miközben így folytatta: – Arra kérlek benneteket, hogy emlékezzetek az elesettekre. Quince Traversre és Serena Velanra az Újhold házából, Dania és Lia Azulára a Növekvő Hold házából, Ne feledjétek Daphné Diorét és Jordyn Briar Burke-öt a Telihold házából, és Harlow Kerrt és Romie Brysdent a Fogyó Hold házából. Emlékezzetek a nevükre! Mutassátok ki irántuk azzal tiszteleteteket, hogy senki sem jut többé erre a borzalmas sorsra. Azokban a barlangokban nem találhattok dicsőséget, csak halált.

Emory ismét a bőrébe vájta a körmét, amikor a hallgatók felé fordultak. Könnyek csípték a szemét, de még így sem volt hajlandó megtörni. Hónapokon át készült e pillanatra, reménykedett abban, hogy a nyári szünet alatt lenyugszanak a kedélyek, a tragédia megrázkódtatása elhalványul, és az Aldryn főiskola diákjai felejtenek majd, ahogy erre ő is elkeseredetten törekedett.

Nyolc osztálytársa halt meg, egyedül ő maradt életben.

Arra gondolt, hogy a szemhéja mögött bevésődött képeket talán mindannyian látják: a kilenc elsőst, akik körbeállnak egy sziklaoszlopot, véres csuklójukon a sötétben ezüstösen csillogó, spirál alakú jellel. A vártnál hamarabb rájuk zúduló dagályt, a csillapíthatatlan étvágyú halált. A tengert és a csillagokat és a nevét, amit a fülébe súgtak.

Testeket a homokon.

Igazán ostobaság volt azt hinnie, hogy az ilyesmi könnyen elfelejtődik.

A dékán folytatta a beszédét, de Emory már semmit sem hallott. Csak akkor fújta ki a levegőt és lazította el az ujjait, amikor a hallgatók már nem őt bámulták. Vér serkent ki a körmei alatt, a tenyere csupa seb volt, de a sebek már kezdtek begyógyulni, a gyógyítóereje beindításához elég volt akárcsak egy gondolat is, hogy az erejét irányító újhold vonzásának megfeleljen. Emory ebbe a csekély vigaszba kapaszkodott, ahogy az ereiben csökkent a nyomás – egész nyáron érezte ezt a megmagyarázhatatlan jelenséget, ami olyan volt, mint egy viszketés, amit nem tudott megvakarni, és ami fájdalmas lüktetéssé erősödött, ha nem fakasztott magán vért.

A dékán mögötti ablaksort nézte, és bizalmatlansággal fogadta a beáradó szellőt. Megesküdött volna, hogy egy bekúszó suttogást hall, a tenger hívását, ami a tagjai köré fonódik, hogy lehúzza, le, még lejjebb, a Mélybe…

Emory a szeme sarkából látta meg. Pár sorral arrébb ült, gátat képezve közte és az ablaksor, s azon túl a tenger között. Tompa fény hullott az egyik arcfelére, ahogyan a válla felett hátrafordította a fejét, és ránézett. Az arca többi része homályba veszett. Rezzenetlen tekintete felszínre emelte Emoryt, és ettől minden elcsendesült körülötte. Emory ráismert fiús jóképűségére, sűrű szempillákkal keretezett szemére: ő volt az első élőlény, akit megpillantott, amikor az összetört és felpüffedt testek mellett magához tért.

Élsz, emlékezett a szavára. A közeledő dagály csaknem elnyomta a hangját. Nem esett bajod. És Emory elkeseredetten kapaszkodott a szavaiba. Mentőcsónakot jelentettek, ami a víz színén tartotta.

Keiran Dunhall Thornby a holdháza tökéletes megtestesítője volt, egy reménytől duzzadó telihold vakító fénye, és már a puszta jelenléte elűzte annak a holdtalan éjszakának a sötétségét. Most olyan feszülten nézett rá, mintha azt kellene megtudnia, hogy valóban él-e még. Körülöttük mintha eltűnt volna mindenki, és egy másodpercig úgy látszott, hogy ismét azon a homokos parton vannak, és megborzonganak a körülöttük szétszórt borzalom láttán.

Emory pislogott egyet, a fiú elfordult, a pillanatnak pedig úgy veszett nyoma, ahogy a homok szívta be a hullámok habját.

A csuklóján tekergő spirált simogatta, és félig-meddig azt várta, hogy ezüstösen fog csillogni, mint amikor először megjelent a Dovermere-t betöltő különös, ősi mágia révén. Eszébe jutott, hogy Keiran hogyan markolta meg a csuklóját azon az éjszakán, milyen szokatlan kifejezés ült ki az arcára, amikor homlokát ráncolva a saját csuklóján látható jel, a bőrükön tompa ezüst fényben világító kettős spirál tükörképét bámulta. Ez a kép egész nyáron nem hagyta nyugodni Emoryt, hiszen milyen felfoghatatlan, hogy ugyanaz a jel van rajta is, ugyanis Keiran nem járt azon az éjszakán a barlangokban, nem vett részt a szertartáson, amin megjelöltek minden diákot, aki elég eszement volt ahhoz, hogy ott legyen. Mégis rátalált éjnek idején Emoryra a parton. Mintha csak várt volna rá – vagy valakire –, hogy élve kerüljön ki azokból a barlangokból.

Emory biztosra vette, hogy Keiran tud valamit arról, ami Dovermere-ben történt. Ez volt az egyetlen oka, amiért visszatért Aldrynba, az egyetlen, ami kirántotta a bánat óceánjából, amibe szinte belefulladt. Most mindent el fog követni, hogy válaszokat csikarjon ki belőle.

– …és mindannyiótoknak hasznos szemesztert kívánok! Köszönöm.

A dékán búcsúszavai felrázták a kábulatból. A hallgatók már felugrottak a székekről, és izgatottan fecsegtek, miközben kezet ráztak, hátba veregették és a nyarukról kérdezgették egymást. Emory fájdalmasan kívülállónak érezte magát.

Keiranre szegezte a tekintetét, és megkeményítette a szívét a rá váró feladat előtt. A gondolatai a szívverése ritmusra dübörögtek, miközben lelkileg sorra vette a kérdéseket, amiket majd fel akar tenni. Csak menj oda hozzá, biztatta magát. Ennyire egyszerű az egész. De nem tűnt egyszerűnek. Romie nélkül, aki mindig helyette is beszélt, Emorynak most határozottnak kellett lennie, amitől félénk, csendes énje visszariadt.

Keiran tekintete összekapcsolódott az övével, amikor közelebb ért, és Emory örült, hogy nem torpant meg. Leeresztett, izzadt kezét ökölbe szorította, és elfojtotta a remegését, majd hirtelen megállt, amikor egy csapat harmadikos-negyedikes ragadta meg sorban Keiran kezét, és lelkesen megrázták azt. Eközben a fiú gödröcskés mosolyt villantott, és olyan könnyedség és báj áradt belőle, ami láttán nehéz volt ezt a képet azzal a félig átázott fiúéval összebékíteni, akire emlékezett.

A zsivajban mintha a saját nevét hallotta volna. Valaki a díszterem másik feléről integetett neki. Penelope West volt az egyike annak a néhány barátnak, akivel tavaly Romie-n kívül kapcsolatban volt. Penelope is az Újhold házhoz tartozott, és sok közös órájuk volt. Mindig is kedvelte Penelopét, de a lány a túláradó természetével és vég nélküli fecsegésével hirtelen azt az érzést keltette benne, hogy ha oda kellene mennie hozzá – vagy bárki máshoz –, azt most nem tudná elviselni.

Várnia kell, hogy válaszokat kaphasson Keirantől.

Mielőtt Penelope odaért volna hozzá, Emory észrevétlenül kisurrant a díszteremből. A szobája enyhet nyújtó nyugalmára vágyott.

A déli nap letűzött a négyszögletes belső udvarra, a napsugarak függönye félig eltakarta az árkádsor oszlopait. Emory átvágott a pázsiton az alsósok hálótermei felé. A szökőkút mellett lassított, ahol a Sors Istenei – Bruma, Anima, Aestas és Quies – hosszú árnyékot vetettek a földre. A holdházakat uraló négy Istenség a medence közepén állt egymásnak háttal, és az általuk képviselt körforgás helyes rendje szerint: az ifjú Bruma az újholdat, a gyönyörű Anima a növekvő holdat, az anyáskodó Aestas a teliholdat, a bölcs, öreg Quies pedig a fogyó holdat jelképezte. Ahogy illett, a napfény csak Animát és Aestast érintette, és a másik kettőt árnyékban hagyta.

Mindegyik Istenség a négy főiskolai kollégium egyikéhez vezető út felé fordult: az egyik a szeszélyes, borongós Noviluna ház felé, melynek ajtaját feketére festették, ami az újholdas éjszaka sötétjére emlékeztetett, ami Emory házának lakóit a sötétség és a jövendölés megtisztítási képességével ruházta fel. A második az élénk Félhold ház felé, amely a növekvő hold ideje alatt születetteknek adott otthont, és akiknek a varázsereje a növekedéshez, a kiterjesztéshez és a manifesztációhoz kötődött. A harmadik a fenséges Pleniluna házhoz vezetett, ami a telihold erejével rendelkezőknek adott szállást, és a fényhez, a védelemhez, a tisztasághoz és a törődéshez kapcsolódott. Végül a negyedik a Fogyó Hold ház felé, amely olyan sötét és titokzatos volt, mint a fogyó hold idején született hallgatói, akik titkokkal és álmokkal, emlékekkel és halállal foglalkoztak, és akik Romie társai voltak, amikor még élt.

Volt egy ötödik ház is, de az Obscura ház felett egyetlen Istenség sem őrködött, az ajtajához – egy jellegtelen, csaknem eldugott ajtóhoz – nem vezetett út.

Emory megállt a szökőkút mellett. Ujjaival megborzolta a szent víz felszínét, amit állítólag maguk az Istenségek áldottak meg. A víz Dovermere-ből, az Istenségekhez hasonlóan mitikus barlangrendszerből folyt ide, és részben ez vonzotta Aldryn alapítóit, hogy a barlangokhoz ilyen közel építsék fel a főiskolájukat. A hallgatóknak határozottan megtiltották, hogy vizet vegyenek a szökőkútból, és még kevésbé használhatták fel véreztető praktikáikhoz, azokhoz a módszerekhez, melyek segítségével a négy fő holdház hozzáfért a mágiájához, valahányszor az őket uraló holdfázis éppen nem volt a megfelelő helyzetben; az erejük máskülönben a vérükben szunnyadt. A víz érintésének megnyugvást kellett volna hoznia.

De nem így történt.

Emory észrevette a vízfelszínen lebegő finom kis virágokat. Mindegyik holdházat kettő-kettő képviselte: fekete nárcisz, indigókék mályvarózsa, fehér orchidea, lilásfekete gyűszűvirág. Nyolc virág, egy-egy a nevekhez kötve, amikről tudta, hogy felkerültek az Istenségek lábánál elhelyezett ezüsttáblákra; a lelküket a gondjaikra bízták, hogy a Mélyből vigyázzanak rájuk.

Egy név és egy virág minden hallgatónak, akiket elragadott a tenger.

A virágok aztán hirtelen már nem virágok voltak, hanem egy halált hozó tengertől körülvett barlangban csapdába esett testek. Emory abban a pillanatban fordult el a szökőkúttól, amikor kinyílt a Fogyatkozás házának ajtaja.

A gyomra görcsbe rándult, amikor meglátta, ki lép ki rajta.

Basil Brysden magas volt, karja, lába hosszú. Féloldalasan begombolt inget viselt, kócos, barna haja az álla vonaláig ért. Könyveket szorított a mellkasához, a fejét mélyen lehajtotta, mintha kisebbnek vagy talán láthatatlannak próbált volna tűnni. Baznak már régóta sikerült mindkettő: egy szellem volt, egy remete, egy fura figura, akiről összesúgnak a főiskola legsötétebb sarkaiban.

Az Időszövő.

Ritka varázserő, még egy holdfogyatkozás ideje alatt született számára is.

Baz a szökőkút felé fordult. Bársonyos, barna szempár találkozott Emory tekintetével, és ha nem rejtőzött volna a vastagkeretes szemüveg mögé, Emory azt hihette volna, hogy Romie szeme néz vissza rá. A testvéreknek ugyanaz a sápadt, szeplős bőre, elálló füle volt, de Bazból hiányzott a húga pajkossága, nem jellemezte az az álmodozó, elrévedő tekintet, ami Romie professzorait olykor felbőszítette. És az az élénk kíváncsiság sem, ami futótűzként terjedt, míg végül felperzselt mindent, ami Romie volt, és ami lehetett volna.

Baz szemében nem lángolt Romie merészsége, a tekintete csak félénk bizonytalanságot sugárzott, amikor egy zavart „Emory”-val üdvözölte.

Úgy festett, mint aki mindjárt futásnak ered, hogy elkerülhesse a beszélgetést. Emory nem hibáztatta érte.

– Lemaradtál az évnyitóról – kezdte Emory, csak hogy mondjon valamit. Meg akarta törni a csendet, és elfojtani a bűntudatot, ami a torkát fojtogatta, amikor Romie arca villant fel előtte, nem úgy, amilyen életében volt, hanem ahogy utoljára látta, ahogy emlékezett rá: sápadtan és hidegen azokban a végzetes percekben, mielőtt elsodorta a tenger.

Mennyire neheztelhet rá Baz, gondolta, hogy túlélte azt, amit a húga nem.

Baz a díszterem felé pislogott, ahonnan nevetés hallatszott az udvarra kiözönlő hallgatók felől.

– Úgy fest – mondta.

Emory az arckifejezéséből nem bírta kideríteni, hogy szándékosan maradt-e le az ünnepségről, vagy teljesen megfeledkezett róla. Emorynak feltűnt, hogy Baz keményen szorítja össze a száját, és eltűnődött, vajon mikor nevetett utoljára a fiú. Emory emlékezett, milyen könnyen mosolygott Baz még fiatalabb korában, ami mintha egy másik életben történt volna. Amikor még Romie, Baz meg ő együtt voltak a bentlakásos iskolában, és kiszöktek, hogy mezítláb futkossanak az iskola mögötti vadvirágos mezőn, szabadon és könnyű szívvel, ahogy a sirályok, amiket a partig üldöztek.

Baz megigazította a karjában szorongatott könyveket.

– Hogy vagy? Hogy voltál?

– Rendben vagyok – nyelt egyet Emory kényszeredett mosollyal, hogy elmulassza a torkát szorító érzést.

A közeli árkádok alatt megpillantotta Keirant a barátaival. A szellő odasodorta, hogy arról beszélgetnek, lemennek majd a partra meggyújtani az évnyitó tábortüzeket, és bár Keiran rájuk figyelt, Emorynak az a megmagyarázhatatlan érzése támadt, hogy egy pillanattal korábban őt nézte.

– Hiányoltunk a temetésen.

Emory figyelme visszaugrott Bazra. A fiú hangjából nem csendült ki sem keserűség, sem szemrehányás. És ettől sokkal rosszabb volt, mert ha tudná az igazságot, hogy mi történt valójában azokban a barlangokban, akkor eleve nem akarta volna, hogy elmenjen a temetésre.

Emory elvörösödött, miközben próbált valami kifogással előhozakodni, de a helyzet az volt, hogy nem volt mentsége. El akart menni, ezt meg is mondta Baznak, amikor a fiú közvetlenül a nyári szünet előtt meghívta. De a gondolat, hogy Romie anyjának szemébe kell néznie, hogy hazudnia kell Baznak a történtekről, és el kell búcsúznia a legjobb barátnőjétől, miközben neki tovább kell élnie… erre képtelen volt. Nem bírta elviselni azt az együttérzést, amivel Baz most ránézett, nem viselte el a bensejét marcangoló lelkifurdalást, amikor tisztában volt azzal, hogy Baznak rengeteg kérdése van, amire ő képtelen választ adni.

– Bocsáss meg – válaszolta csendesen, és elfordította a tekintetét. – Én… szóval most mennem kell. De majd összefutunk, igaz?

Baz erősebben szorította magához a könyveit, a háta meggörnyedt a megkönnyebbüléstől vagy a csalódottságtól – Emory nem tudta, melyiktől.

Nem lehetett elég gyorsan elmenekülni tőle.

A régi kollégiumi szobájáig olyan volt az útja, mintha egy óceánt szelt volna át. A kampusz túlsó végében voltak az alsóbb évfolyamok hálótermei: egy repkénnyel sűrűn befuttatott egyszerű kőépület, ahol az összes ház hallgatói vegyesen laktak, kettesével egy szobában, attól függetlenül, hogy milyen jelet tetováltak a bőrükre. Csak az Aldrynban töltött harmadik évben költözhettek át a saját holdházaik kollégiumi szobáiba.

Emory elkeseredetten ügyetlenkedett a zárban a kulcsával, míg az végül engedett. Besietett, a fejét az ajtónak támasztotta. Nehéz sóhaj szakadt ki belőle. Hálás volt a csendért.

Fájdalmasan elakadt a lélegzete, ahogy felmérte az elé táruló szobát.

A keskeny vaságya a szoba egyik oldalán úgy volt, ahogy hagyta: sötét ágynemű, tökéletesen begyűrt takaró. A magas, mahagóni antik szekrény, ami elfeledetten őrizte a ruháit, a sarokba bezsúfolt kis íróasztal, rajta még mindig a takarosan oszlopba rakott könyvek és töltőtollak. Az idő múlása láthatóan nem érintett semmit, mintha az elmúlt négy hónap meg sem történt volna, és Emory soha nem ment volna el, és minden olyan lenne, mint egykor volt.

Csakhogy nem volt ugyanolyan, mert a szoba másik fele – Romie térfele – üres volt.

Az ágy, a szekrény és az íróasztal még ott álltak, de minden más, ami Romie lenyomatát hordozta: a rosszul párosított képek és obskúrus könyvek, a rendetlenül halomba dobált ruhák, a ritka, tüskés növények, az ottfelejtett, mosatlan teáscsészék és morzsával teleszórt tányérok már hiányoztak, elvitték őket, ahogy a dagály is elragadta Romie-t.

A barátnőjének nem maradt semmi nyoma, de Emory ettől még fel tudta idézni magában. Emlékezett arra, milyen volt az utolsó beszélgetésük.

Romie aznap a lemenő nap fényében fürödve, amitől vállig érő haja rézvörösen csillogott, az íróasztala fölé görnyedt. Amikor Emory belépett, Romie összerezzent, és feldöntött egy teáscsészét.

– Az Istenségekre, azt akarod, hogy szívrohamot kapjak?! – A szavai bosszúságról árulkodtak, miközben megigazította a csészét. Esthajnal, az aldryn-i első hetükben az iskola területén talált kóbor macska, akit a szabály ellenére fogadtak be, mert a kollégiumban tilos volt házi kedvencet tartani, felháborodott nyávogással ugrott le az öléből, és inkább feltelepedett az ablakpárkányra.

Emory a saját íróasztalára hajította a könyveit.

– Végül is újhold van. Alkalmas idő arra, hogy élő alanyon próbáljam ki a gyógyító erőmet.

Romie nem volt tréfás kedvében. Dühösen törölte le az asztalán találomra összedobált papírokra ömlött teát, és úgy változtatott a helyzetén, mintha el akarná takarni Emory elől azt, amit nézett.

– Mi volt olyan érdekfeszítő, hogy nem tudtunk együtt vacsorázni? Kénytelen voltam Penelopét hallgatni óráknak tűnő ideig a Sötéthordozó-varázslatról.

Emory igyekezett könnyed hangot megütni, a megjegyzése mégis élesen csattant. Szándékosan. Nem tehetett róla: Romie mostanában nagyon furcsán viselkedett, állandóan figyelmen kívül hagyta a terveiket, visszahúzódó volt, és titokzatos, olyan, amilyen eddig soha. Emory attól a perctől érezte a változást, hogy megérkeztek Aldrynba. Eleinte nem akart tudomást venni róla, a nagy megterhelésükre és eltérő időbeosztásukra fogta a köztük támadt távolságot. Tízéves koruk óta ismerték egymást. Mindent megosztottak egymással. De történt valamilyen változás, és Emory túlságosan félt attól, hogy megkérdezze, mi, túlságosan félt, hogy elveszíti egyetlen igaz barátnőjét.

– Csak kutatok – válaszolta Romie szórakozottan, és a hátizsákjába gyömöszölte a teafoltos papírokat.

Emory Romie gyűrött ruháját, vetetlen ágyát mustrálta.

– Egész délután itt aludtál?

– Csak gyakoroltam. Tudod. Álmodó dolgokat.

Álmodó dolgok. Az elmúlt hónapokban mindig erre hivatkozott, és semmiségként írt le minden pillanatot, amit az álomtájon, az álmok birodalmában töltött. És ez kiürítette, megfosztotta a korábban belőle áradó, ragyogó energiától.

– Nem mehet így tovább, Ro! Lógsz az órákról, és sok időt töltesz az álmokban. Ez nem egészséges!

– Jól vagyok.

– A szemed alatti karika másról árulkodik.

– Úgysem értenéd!

Romie a vállára vetette a táskáját, és az ajtó felé indult. Az ajtógombot markoló keze láttán Emoryt torkon ragadta egy érzés, mintha tudná, hogy ha Romie kimegy ebből a szobából, akkor a köztük lévő ellentét áthidalhatatlan szakadékká mélyül.

– Ro… Komolyan mondom. Tényleg minden rendben van veled?

Látta, ahogy a barátnője vállából kiszalad a feszültség, és amikor felé fordult, az ajkát a rá jellemző mosolyra húzta, barna szemének tekintete ellágyult az aranyló esti fényben, és Emory azt hitte, talán csak képzelte az elmúlt heteket, hónapokat, és még visszatérhet a barátságuk a régi kerékvágásba.

– Minden rendben, Em. – Romie álldogált egy darabig, és bár a mosolya nem változott, az arcára kételkedő árnyék telepedett. Emory azt hitte, végre kiböki az igazságot, megosztja vele a titkokat, amik emésztik, de Romie csak kinyitotta az ajtót, és annyit mondott:

– Találkozunk később, oké?

Amint becsukódott mögötte az ajtó, Emory a barátnője íróasztalára pillantott, mert túlzottan furdalta a kíváncsiság, és jobban aggódott, semhogy azt figyelmen kívül hagyhatta volna. Egy sósvizes fiola alatt, félig teával leöntve egy, a széleken művészien megperzselt pergamen feküdt. Az üzenet közepére az S. R. betűket nyomtatták. Emory megfordította, és látta, hogy a másik oldalra elnyújtott, ezüstös kézírással ezt firkantották: A dovermere-i barlangok, este tíz óra.

Emory visszatette az üzenetet oda, ahol találta, és a rémülettől úgy érezte, mintha hamuval telt volna meg a szája. A hallgatók általában elkerülték a dovermere-i öblöt a hírhedt, tengeri barlangok vetette sötét árnyék miatt. Amikor az elsősök megkezdték a tanulmányaikat az Aldrynban, az évek során ott történt vízbefúlásokról szóló történeteket hallották először. Mindig akadt néhány meggondolatlan diák, aki felkereste a barlangokat, hogy ezzel bizonyítson valamit a velük egykorúaknak, bár Emory úgy vélte, Romie nem olyan vakmerő, hogy ezt tegye. Mégis, amikor az óra mutatója a tíz felé közeledett, és Romie még mindig nem jött vissza a szobájukba, Emoryn úrrá lett a pánik. Még egyszer megnézte az üzenetet, és azon törte a fejét, mit jelenthet az S.R., és hogy vajon köze van-e a Romie viselkedésében beállt változáshoz.

Miután képtelen volt szabadulni a lelkét átjáró rossz előérzettől, zsebre vágta az üzenetet, és még éppen időben ért a dovermere-i öbölhöz, hogy lássa, amint Romie és hét másik hallgató beoson a barlangokba; itt érte őket utol később a végzetük.

Emory most elhessegette annak az éjszakának a nyugtalanító képét. A szoba levegőjét hirtelen fojtogatónak érezte, mintha túl szűk lett volna ez a hely. A két ágy közötti festett üvegablakhoz sietett, és feltépte, hogy beengedje a levegőt, és a szellőben fürdesse az arcát. Mély lélegzetet vett, aztán még egyszer, és a pánik, ami le akarta húzni, lassan múlni kezdett.

A homlokát az ablakkeretnek támasztotta, és halkan káromkodott.

Talán hiba volt visszajönnie Aldrynba. Egész nyáron úgy tett, mintha az a rettenetes éjszaka meg sem történt volna. Kinézett az Éger-tengerre, és nem érezte a rá nehezedő bűntudat súlyát, mert bár az otthona és Aldryn ugyanannál a tengernél feküdt, nem ugyanazon a parton voltak, és nem osztoztak a sötétség és vízbefulladás azonos, fájdalmas emlékében. De most, amikor Emory a barátnője üres térfelére nézett, csak azokat a dolgokat látta, amiket másképpen csinálhatott volna.

Ha mondott volna valamit, amivel megakadályozhatta volna, hogy Romie kilépjen azon az ajtón… Ha nem ment volna utána… Ha nem ment volna be a barlangokba… Ha elég gyors, elég nagyhatalmú lett volna, hogy mindenkit megmentsen, ha meggyógyította volna őket, ahogy önmagát is meggyógyította…

Ha otthon maradt volna, akkor most nem kellene ezen merengenie. Kizárhatna mindent, és nem kellene elviselnie ezt a fojtogató lelkifurdalást.

De ezen a nyáron pontosan ezt próbálta csinálni! A szobája menedékében nem vett tudomást semmiről és senkiről, amíg a csuklóján lévő jel látványa, annak az éjszakának az örvénylő lidércnyomása és a vérében érzett helytelenség érzése végül ki nem rántotta a kábultságából, és rá nem jött, hogy nincs más választása, mint visszajönni ide, hogy válaszokat keressen arra, miért mentek a diákok azokba a barlangokba, és hogy kezeskedjen róla, hogy többé senki ne jusson erre a sorsra.

Fordított esetben Romie is ezt tette volna.

Egy hangfoszlány úszott be a nyitott ablakon, vagy talán csak a szellő legyintette meg. Odalent, az udvaron meglátta Keirant a szökőkút közelében. Emory érezte magán a pillantása emlékét, ami annyira átható volt, hogy égnek állt tőle a haja.

Élsz. Nem esett bajod.

Azonnal becsukta az ablakot. A szobában ismét csend lett. Emory a szekrényhez lépett.

Várta a tábortűz.

2

BAZ

BAZ BRYSDENNÉL NEM SZÁMÍTOTT szokatlannak, ha megfeledkezett az idő múlásáról, bár ennek valójában az irónia csúcspontjának kellett volna lennie, tekintettel a varázsereje természetére.

Elég volt egy könyv, hogy elfeledtessen vele mindent, hogy ne egyen, ne aludjon, ne létezzen a saját testében. Természetes, hogy semmi sem töltötte el akkora elégedettséggel, mint a könyvtárak, és az Aldryn Főiskolán számtalan hely volt rá, hogy kiélje a könyvszeretetét. Vagyis, pontosan négy: mindegyik holdháznak volt könyvtára, és volt egy ötödik is, ha hozzávette a Fogyatkozás-hallgatók Obscura házában felhalmozott kis gyűjteményt. Bár Baz határozottan hitt abban, hogy egy látványosan kihasználatlan osztályteremben berendezett, poros kötetekkel teli néhány polc még nem nevezhető könyvtárnak, még akkor sem, ha a tanuláshoz a legcsendesebb környezetet biztosította, ami most Kai hiányában még csendesebb volt.

És ott volt még a Pince. Minden tudások legfontosabbika, ami Aldryn mélyebb szintjein, a négy könyvtár találkozásánál rejtőzött. Ez őrizte a világ legbecsesebb és legősibb szövegeit, amelyeket gondosan óvtak a tolvajoktól, a nem beavatott tekintetektől és az idő kegyetlen múlásától. Csak néhány kiválasztott professzor és hallgató léphetett be ide, és csakis a hallgatói dékán engedélyével.

Az Aldrynban töltött három, hosszú év alatt Baz egyszer sem tehette be a lábát a Pincébe, hiába segített Selandyn professzorasszonynak a kutatásban, amihez gyakran kellett olyan szövegeket tanulmányoznia, amiket a Pincében őriztek. De az idős Fogyatkozás-professzorasszony – aki Össznyelvész volt, és a Kibogozó-mágiát használta, aminek segítségével képes volt bármilyen nyelvet megérteni és beszélni, amivel csak élete során találkozott, és ez az adottsága a Fogyatkozás-mágia tekintetében elég jószándékúnak volt mondható, ugyanakkor széles körben tisztelet övezte miatta – sajátosan viselkedett, ha a könyveiről és a kutatásáról volt szó.

Selandyn professzor feltétlenül megbízott Bazban, mint demonstrátorában, mégsem engedett meg neki többet, mint az ügyei intézését vagy azt, hogy az írógépén legépelje a kézzel írt jegyzeteit, ami a kézírását tekintve csaknem lehetetlen feladatnak tűnt, de amit Baz ennek ellenére kiválóan teljesített.

Ma azonban más volt a helyzet. Selandynnek egy könyvre volt szüksége az új kutatási témájához – az Istenségek eltűnéséről szóló mitológiához –, és maga helyett Bazt küldte, hogy hozza el azt a Pincéből.

– Idén végez – mondta neki reggel, amikor Baz felkereste, ahelyett, hogy a díszterembe ment volna. – Ideje, hogy nagyobb felelősséget ruházzak magára, ha komolyan gondolja, hogy professzor szeretne lenni.

Az ezt követő csendben Baz hallotta a ki nem mondott szavakat, látta a bennük rejlő igazságot a bánatban, ami körbelengte a professzorát: most, hogy Kai már nem volt, és csak Baz maradt a gyámsága alatt, Selandyn nem végezte szívvel-lélekkel a tanítást. És idén Baz valószínűleg maga gondoskodik a tanulmányairól, míg a professzorasszony a szobájában marad a könyveivel, a kutatásaival és a feneketlen teájával.

A Pince engedélyeztető pultjánál egy ismerősnek tűnő hallgató ült. Félhold-tetoválása, ami egy virágzó, indigókék mályvarózsával összefonódó, tompaszínű, ezüst félhold volt, erőteljesen elütött a keze sárgásbarna bőrétől, ami egy túlságosan is ismerős kötetet emelt a magasba, ezzel a címmel: A Vízbe Fúlt Istenek Dala. A külsejéből ítélve az egyik újabb kiadás volt. Bazon izgatott zsibongás futott végig. Nem volt a könnyed társalgás, vagy ami azt illeti, bármilyen társasági érintkezés mestere, amire Romie állandóan emlékeztette is, és mindig próbálta belevonni akármibe a könyvein túl, de ha már muszáj volt beszélnie másokkal, akkor nem bánta, ha erről kell.

– Megtalálta már a tudós a másik világokat?

A lány szája mosolyra kunkorodott, amikor letette a könyvét.

– Csak egy hamutengert, de majdnem annál a résznél tartok, ahol rálel a Sófára.

– „A bordák, amelyek körbeölelik a világ szívét” – idézte Baz.

A lány színpadiasan a szívére szorította a kezét.

– Ez a kedvencem! – mondta, és szomorkásan rámosolygott a fiúra.

Baz megsimította a tarkóját; semmi nem jutott eszébe, amit erre mondhatna. A pult mögé egy impozáns ezüstajtót vágtak a durván megmunkált kőfalba, abba pedig taréjos hullámokat és az Istenségek szövevényes motívumait vésték, akik találó őrzői voltak az ajtón túli világnak.

– Megvan a cetlid az engedéllyel? – kérdezte a lány.

Baz letette a könyvoszlopot a pultra, és elővette az értékes papírdarabot a hátizsákjából. Az ujjbegyei bizseregtek az izgalomtól.

A recepcióslány pillantása Baz kinyújtott kezére esett, és a tekintetéből eltűnt minden korábban látott melegség, amikor felfogta, mit ábrázol a fiú bőrébe tetovált jelkép.

Baz mindig is úgy gondolta, hogy a Fogyatkozás-jel a legszembeszökőbb a házak jelképei közül: egy arany napraforgót eltakaró sötét hold. A virágszirmokat a lehető legrészletesebben rajzolták meg. E törékeny szépség mégis megtévesztő volt, mert a Fogyatkozás házában semmi sem volt törékeny, sem különösebben szép. Kivált nem a többi hallgató szemében.

A lány mosolya tehát lehervadt, ahogy felismerés támadt benne, amint arra számítani lehetett.

Baz megőrizte a mosolyát.

– Fulton dékán ma reggel jegyezte ellen – közölte, a papírdarabot még mindig kettejük között tartva a magasba.

Ahogy teltek a másodpercek, anélkül, hogy a lány utánakapott volna, úgy repedezett a páncél Baz szíve körül. Már hozzászokott a kínos érzéshez, ami elfogta, valahányszor rájöttek, hogy kicsoda. Hogy micsoda. De sosem érezte ilyen fájdalmasnak, és azok után, hogy összefutott Emoryval az udvaron, és a lány lepattintotta, mintha a szükségesnél egy pillanattal is tovább félne a társaságában maradni, a fájdalom még mélyebbre hasított a szívébe.

Még emlékezett azokra az időkre, amikor a Fogyatkozással kapcsolatban minden elbűvölte Emoryt. Amikor nem úgy nézett rá, ahogy mindenki más, mintha egy két lábon járó időzített bomba volna, ami bármikor felrobbanhat. A lány akkor még azt éreztette vele, mintha több lenne a varázserejénél. Az Istenségekre, Emory akkoriban majdnem megszerettette vele a varázserejét – de ez az érzés most olyan idegen volt, mint egykor bimbózó barátságuk, ami azóta rég semmivé vált.

A recepciós végre a papírért nyúlt. Gondosan elolvasta, majd mindenfélét írt az előtte fekvő nyilvántartásba. Üvöltött körülöttük a csend. Ha Baz kevésbé elővigyázatos, talán visszaforgathatta volna az idő kerekét, visszapergette volna a perceket azelőttig, hogy megmutatta a kezét, és azt az Árnyék-átkozta jelet, ami miatt az emberek mindig máshogy kezelték. De az idő fájdalmasan telt, míg végül a lány bele nem kotort egy fiókba, és át nem nyújtott neki egy finom, ezüstbilincset.

– Külön protokoll vonatkozik a Fogyatkozás-hallgatókra – jegyezte meg csaknem bocsánatkérően. – Hisz tudod.

Félreérthetetlen volt a célzása: arra az esetre kell viselnie a bilincset, ha a varázsereje elszabadul, és olyan kontrollálhatatlanná válik, hogy előidézi Baz Összeomlását, ami a személyisége hátborzongató beszakadása. Ez várt minden Fogyatkozásban születettre, ha nem tudta irányítása alatt tartani a varázserejét.

– Persze – vette el Baz a mágiaelfojtót, és igyekezett küzdeni a nyakán felkúszó vörösség ellen.

Az elfojtó inkább jelképes volt, a jóhiszeműség jele, hiszen könnyen levehette magáról. Baznak nem volt ellenére, hogy viselnie kell – végtére is szabálykövető volt –, de azon ritka alkalmakkor, amikor erre kötelezték, csak az járt az eszében, hogy minden elfojtó Fogyatkozás-varázslatból, a Megsemmisítők varázserejével átitatott ezüstből készül, ami a Fogyatkozásban születettek megszokottabb adottságai között szerepelt. Ráadásul az a tény, hogy ugyanezt a varázslatot használták azokon, akik Összeomlottak, és bélyegként vésték örök időkre a bőrükbe, hogy lepecsételjék a varázserejüket – önmagában ez az irónia elég volt, hogy felforduljon tőle a gyomra.

– Bocs – mormolta a lány. – Szükséges elővigyázatosság.

Baz azt kívánta, bárcsak megnyílna alatta a föld.

Ugyanakkor valahol a lelke mélyén meg is értette. A Fogyatkozás-mágia szeszélyes és kiszámíthatatlan volt. Nem is hasonlított a más holdházak által gyakorolt rendszerezett, korlátozott mágiához. És ha az Összeomlás akkor jönne rá, amikor ilyen felbecsülhetetlen értékű könyvek közelében van…

Szükséges elővigyázatosság, csakugyan.

Baz kötelességtudóan a csuklójára csattintotta az elfojtót. A recepciós még egy bocsánatkérést motyogott.

– Minden rendben – nyugtatta meg Baz.

Emory is azt mondta az udvaron, hogy rendben van, bár mindennek látszott, csak nem olyannak, aki jól érzi magát. Látszott ez a sápadt arcáról, és arról, milyen elkínzott és lélektelen volt a tekintete. Baz rá sem ismert benne arra, aki az emlékezetében élt: egy nevetéstől összehúzott szemű, aranyhajú lány, akinek a fürtjeit kifújta az arcából a szél, ahogy előtte futott fiatalságuk mezőin, hogy utolérje Baz húgát. Mintha a lénye legélénkebb része tavaly tavasszal vízbe fulladt volna, és most ott nyugodna Romie mellett Dovermere fenekén.

Ahogy lesöpörte magáról, hogy nem ment el Romie temetésére, mintha egy tanulóköri összejövetelt vagy egy kávézást mulasztott volna el… Baz igyekezett nem bosszankodni ezen. Belegondolt, hogy Emorynak mekkora traumával kell megbirkóznia. Az ő helyében valószínűleg Baznak sem lett volna sok ereje elmenni a temetésre. Már így is csak egy hajszálon múlt, hiszen egyedül kellett megszerveznie mindent, mert az anyja a saját gyászába menekült.

De azért rendes dolog lett volna Emorytól, ha eljön. Ha Baz megoszthatta volna vele a bánatát.

A recepciós megköszörülte a torkát, és megkocogtatta a főkönyvet.

– A szabályok a következők: harminc perced van a Pincében. A rendelkezésedre álló idő alatt kutathatsz a Pince gyűjteményében, de nem hozhatsz ki más könyvet, mint amire engedélyt kaptál. – Az engedélyre pillantott, és felvonta a szemöldökét a cetli tetejére írt cím láttán. – A Sors Istenei, Sorsfordulatok és a Romlás Árnyéka a Holdmágia Történetében, írták Hoyaken és munkatársai.

Baz motyogott valamit arról, hogy a kutatásához kell; hirtelen ráébredt, milyen unalmasan hangzik. Az Istenségeket és az Árnyékot övező mitológia elterjedt a modern világukban is, de már régen megszűnt annak lenni, amiben az emberek olyan őszintén hittek, mint régen. Manapság csak egy mese volt, amit gyerekkorukban hallottak, a varázserejük eredettörténete, és a Fogyatkozás házával szemben táplált, mélyen gyökerező megvetés forrása.

– A H-soron találod majd a könyvedet. Odabent is van egy könyvtáros, ha nem tudnál eligazodni. Végül pedig szigorúan tilos varázserőt használni a Pince területén. – A lány rásandított. – Bár úgy sejtem, ezzel nem lesz gond.

A bilincs mintha égette volna Baz bőrét.

– Van kérdésed?

Baz A Vízbe Fúlt Istenek Dalára meredt, amit a lány letett a pultra. Lehet, hogy Selandyn professzor kutatása révén jut be a Pincébe, Baz mégis csak egyetlen könyvet szeretett volna megtalálni: a kedvenc könyve eredeti kéziratát. Meg akarta érinteni azokat a lapokat, amikre Cornus Clover maga írt. A Bazhoz hasonló rajongók számára már az is kiváltságnak tűnt, ha Aldrynban járva arra gondoltak, hogy Clover valamikor régen maga is itt tanult, ugyanezekben a tantermekben ült, és késő éjszaka ugyanazokat a könyvtárakat kereste fel. Csak néhányuknak volt esélye megpillantani a műve tényleges kéziratát.

Baz azt remélte, hogy e szerencsések között lesz, de a recepciós zavara fojtogatta, és csak egy nemleges fejrázásra volt ereje.

Majdcsak megtalálja a kézirathoz vezető utat. Ha az ideje engedi.

A lány ezek után egy furcsa formájú kulcsot illesztett a háta mögötti ezüstajtó zárjába. Az ajtó kifelé mozdult, majd oldalra csúszott, és sziszegve siklott a kőpadlón, miközben tompa fény szüremlett ki odabentről. A lány Baz felé fordult, de még elállta a befelé vezető utat.

– Ugye, Romie bátyja vagy? Az Időszövő.

Baz pislogni kezdett a meghittség hallatán, amivel a lány a húga nevét ejtette ki, és igyekezett nem összerázkódni az Istenek-verte megbélyegzést hallva. Időszövő.

Amit a lány riasztó áhítattal ejtett ki.

Elszorult a torka, de azért bólintott.

– Nem akármilyen Álmodó volt – jegyezte meg a lány, és bár Baz nem látta a szemét és benne a gyengédséget, kihallotta azt a hangja lágy csengéséből.

És ez tulajdonképpen nem is lepte meg. Romie ragyogó fény volt, aki erőfeszítés nélkül vonzotta magához az embereket. Baz mindig is csodálta gondtalan hozzáállását, a könnyedséget, amivel mozgott, beszélt és álmodozott. A lelke mélyén még talán irigyelte is érte.

Az Istenségekre, de hiányzott!

A recepciós félreállt, és Baz azonnal belépett az ajtón, a régi könyvek varázsa magához szólította.

– Mellesleg a C-sor – szólt utána a lány. Ránézett A Vízbe Fúlt Istenek Dala példánya felett, miután visszaült a helyére. – Ott találod a kéziratot.

Az ezüstajtó mintha magától csukódott volna be. Baz egyedül állt a Pincében.

Lement egy kacskaringós, keskeny kőfolyosón, melynek falán díszes bronz falikarokat helyeztek el, amelyekben elvarázsolt örökfény, az a többszáz éves találmány égett, amit a Telihold házának Fényőrzői tökéletesítettek, és amely kiállta az idő próbáját még a villamosság megjelenése után is. A folyosó végtelennek tűnt, amíg egy nagy, kör alakú terembe nem ért, amiből további, ezúttal könyvszekrényekkel teli folyosók futottak szét. A terem azt az érzést keltette Bazban, mintha egy óra számlapjának közepén állna, és a folyosók az óra percbeosztásai lennének. A könyvekkel zsúfolt polcok a boltíves mennyezetig értek, ahonnan egy vízfüggöny hullott alá a terem közepén lévő nyílásba.

Baz a terem közepén álló márványkorláthoz lépett. Szinte meg tudta volna érinteni a túloldalon a finom vízesést, érezte az arcán a hideg permetet. Tudta, hogy a víz a négyszögletes téren álló Végzet Szökőkútjából érkezik, ami közvetlenül felette lehetett. A víz a lába alatti sötétségbe ömlött, ami túl messze volt, hogy ki tudja venni az alját. Már ha egyáltalán volt alja.

Baz most az egyszer nagyon is tudatában volt az idő múlásának, ezért rögtön a H-sorra sietett, ahol elég könnyen meg is találta A Sors Istenei, Sorsfordulatok és a Romlás Árnyékát. Talán az egyik legnagyobb könyv volt, amit valaha látott, a karja majd leszakadt, amikor leemelte a polcról.

Mostanra már volt annyi esze, hogy ne vonja kétségbe Selandyn professzor kutatását, bármilyen lerágott csontnak, ártalmatlannak vagy éppen nevetségesnek tűntek is a témái. Egyszer segített összeállítani neki egy listát a világ kevésbé ismert mocsarairól, és ámulattal töltötte el a zseniális dolgozat, amit a sós és édes víz véreztetési praktikákban alkalmazott különféle hatásairól írt. Vagy tavaly, amikor a vörös hold hatását kutatta a vörös hasú bordásmedúzák párzási szokásaira vonatkozóan. Baz akkor azt hitte, a professzor most már teljesen megőrült, de a dolgozatért kapott díj az ellenkezőjét bizonyította.

Beatrix Selandyn elméjét minden lehetséges tudományos körben dicsérték. Az Aldrynban legalábbis nem kellett megtapasztalnia azt az ellenséges érzületet, amiben más Fogyatkozásban születetteket részesítettek, ezzel szemben köztiszteletnek örvendett. Baz tudta, milyen szerencsés, hogy az asszisztense lehet. Mégis elképedt a professzor döntésén, hogy egy olyan mítoszt kezd kutatni, ami éppen a saját házukat tünteti fel a negatív hős szerepében.

A monda szerint az Istenségek eltűnése előtt mindenki hozzáférhetett a varázserőhöz, függetlenül attól, hogy melyik holdfázisban született. Az emberek meg tudták jósolni a jövőt, elősegíthették a növények növekedését, fényt és sötétséget tudtak teremteni, azonnal be tudtak sétálni az álmokba és életet tudtak elvenni, és tehették ezt addig, amíg áldozatot mutattak be az Istenségeknek. De amikor elhagyták e partokat, az Istenségek széthasogatták a mágiát, és elosztották a holdházak és az együttállásaik között, ezzel pedig úgy intézték, hogy mindenki csak azt az egy adottságot tudja gyakorolni, amivel született.

És mivel az Istenségekről úgy tartották, hogy azért hagyták el a világot, hogy legyőzzék a Romlás Árnyékát, a Fogyatkozással összefüggésbe hozott sötét, istentelen alakot, mi sem természetesebb, hogy a Fogyatkozásban születetteket terhelte a felelősség. Úgy tartották, hogy az Istenségektől lopták el a Fogyatkozás-mágiát, aminek sosem lett volna szabad hozzájuk kerülnie. A mágiagyakorlók beavatatlanjai voltak, akik ritkaságnak számítottak, és nem tartoztak teljesen ahhoz a megszentelt holdciklushoz, ami körül a világ forgott, és mint ilyenek, velük kapcsolatosan mindent kedvezőtlennek tekintettek.

Míg a többiek a jobb kezükre tetováltatták a jelképüket, addig a Fogyatkozásban születettek a bal kezükre.

Míg a négy fő holdház mindegyike egy-egy Istenséghez kapcsolódott, addig az ő házuk az Árnyékhoz kötődött, a rossz hírek hozójához, az égen lévő, nagy szemhez, ami árnyékba borította a világot, és ami az olyanoknak, mint Baz, furcsa, eltorzult erőt adott.

És míg a többi ház mágiája egy alaposan, teljesen kidolgozott ciklushoz kötődött, ami a maguk havonta csak néhány napig elérhető uralkodó holdfázisa alatt volt hozzáférhető, hacsak véreztetéssel nem idézték elő, a Fogyatkozás mágiája bármikor, a hold helyzetétől függetlenül hozzáférhető volt. Nem kellett hozzá véreztetés.

Ez a fajta bámulatos erő, amit egyesek irigyeltek tőlük, mégis inkább csak teher volt. Átok. Baz ezért mélyedt el a könyvekben és a tudás megszerzésében, és választotta az elméje csiszolását az időhajlító képessége határainak feszegetése helyett. Tudta, hogy sokan ölnének azért, hogy ilyen képesség birtokában legyenek, még ha ez a Fogyatkozás házhoz is tartozik, mert párját ritkító hatalomnak érezték, az Istenségekkel vetélkedő erőnek, ami az ismert világ felépítését is képes volt megsemmisíteni. Baz úgy gondolta, hogy az őt legjobban kínzó események – a húga halála, az apja Összeomlása – megmásítására használhatná, de sosem merte megkockáztatni. Az idő bizonytalan természetű volt, és a Fogyatkozás-varázserővel nem volt szabad játszani. Baz emiatt szeretett volna itt, Aldrynban professzor lenni, ezért akart Selandyn professzor asszisztense lenni. Túl sok Fogyatkozásban születettet látott, akit felemésztett a képessége, és talán így többek Összeomlását akadályozhatná meg.

Baz a Pince közepére cipelte a nehéz könyvet, majd keresni kezdte a másik folyosót, amit a recepciós említett. Csak pár sorral arrébb volt, és nyomát sem látta a lány kollégájának vagy bárki másnak.

Nem bírt ellenállni a kísértésnek: elindult a C-soron.

A Vízbe Fúlt Istenek Dala kéziratát egy kulcsra zárt üvegvitrinben, ingatag állványon tették közszemlére. Gyatrán összefűzött, megsárgult lapokat látott, de az elhalványult cím a viharvert borítón felkavarta Baz lelkét. Mennyire szerette volna a kezébe fogni, és úgy olvasni a szavakat, ahogy Clover eredetileg kigondolta őket!

Hátranézett, előbb balra, aztán jobbra. Olyan nagy baj lenne, ha most az egyszer megszegné a szabályokat? Talán sosem lesz még egy esélye belépni a Pincébe…

Gondolkodás nélkül letette A Sors Istenei, Sorsfordulatok és a Romlás Árnyékát az üvegvitrin mellé, és lecsatolta az ezüstbilincset a csuklójáról. Az ereiben válaszképpen zsibongani kezdett az erő. Mielőtt meggondolhatta volna magát, végtelen óvatossággal előhívta a varázserejét. Gyerekjáték volt az e zárhoz tartozó időszálakat megkeresni, megragadni, és egy olyan pillanatot kiválasztani, amikor a zár nyitva volt.

A zár egy kattanással engedett, Baz érintésére az üveglap kinyílt, és ott volt előtte A Vízbe Fúlt Istenek Dala. Kivehette.

Baz úgy érezte magát, mint a történetben szereplő tudós, aki egy olyan könyvért nyúl, ami más világokba repítheti. Fehér kesztyűt húzott, amit régi szövegek érintéséhez ajánlottak, és tiszteletteljesen a kezébe vette a könyvet, majd felütötte az első oldalon.

„Mindennek a közepén létezik egy világ, ahol a vízbe fúlt istenek egy hamutenger felett uralkodnak”, olvasta fennhangon. Visszafojtotta a lélegzetét, és azt várta, hogy a színtelen ég alatt találja magát, azon a helyen, amiről olyan sokszor olvasott, és lénye ostoba, gyermeteg része remélni merte, hogy ez valóban megtörténhet.

De nem voltak kapuk, bármennyire is képes volt valakit egy írás egy más világba repíteni.

Baz kinevette magát. Kíváncsian a könyv végére lapozott, ahol egy kitépett lap nyomait fedezte fel, amit csupán egy, a könyv gerincénél látható, szakadozott szegély jelzett. Persze, hallotta hírét, hogy mielőtt a történet valaha is nyomdába került volna, kidobtak egy úgynevezett epilógust. Kai folyton emlegette; megszállottja volt az elméleteknek, hogy Clover mit írhatott.

– Talán azzal végződik, hogy az egész egy nagy, ostoba álom volt – tréfálkozott. – Vagy esetleg a tudós túl sokat szippantott be a penészes, régi könyv kipárolgásából, és vad, tudattágító utazáson vett részt.

Baz csak a szemét forgatta.

– Mintha Clover valaha is ilyen mélyre süllyedt volna!

– Gondolom, sosem tudjuk meg, igaz?

Baz finoman végiglapozta a könyvet, de közben érezte az idő múlását. Megfordult a fejében, hogy ismét beveti a varázserejét, hogy kicsit megnyújtsa a perceket, de egyszerre egy megszegett szabály elég volt. Már éppen vissza akarta tenni a könyvet az üvegvitrinbe, amikor kihullott belőle egy papírlap, és a lába elé esett. Baz egy mámoros pillanatig azt hitte, hogy talán az elveszett epilógus az, de csak egy kitépett papírra, megfolyó tintával, sebtében lefirkantott jegyzet volt. És a kézírás…

Ismerte ezeket az ívelt betűket, a szükségtelenül cirkalmas kérdőjelet:

A csillagok között hallható hívás = DOVERMERE?

MEGKERESNI AZ EPILÓGUST

Meglódult vele a világ. Újra meg újra elolvasta a feljegyzést, a torka elszorult a kezében tartott levél lehetetlenségétől, ami még magánál a kéziratnál is kényesebb és értékesebb volt.

Semmi kétség: Romie kézírása volt.

A húga többször aláhúzta a DOVERMERE-t, olyan erővel, hogy Baz megdöbbent, hogyhogy nem lyukasztotta át a tolla a papírt. A feljegyzés rendetlen firkantásként, hirtelen ért véget az EPILÓGUST utolsó betűjénél, amiből Baz megértette, hogy Romie sietett.

Nem értette az egészet. A húgát sosem érdekelte A Vízbe Fúlt Istenek Dala, vagy legalábbis már régen kinőtte, és mindig ugratta azzal, hogy tulajdonképpen egy gyerekmese a rögeszméje. Akkor honnan támadt ez a váratlan érdeklődés Clover kézirata és annak elveszett epilógusa iránt? Egyáltalán, hogyan szerzett engedélyt, hogy lejöjjön ide?

Baz végighúzta az ujját a lefirkantott szavakon, és arra gondolt, Romie talán engedély nélkül járt itt. Ha a feljegyzés írása közben megijesztették vagy rajtacsípték, akkor kénytelen volt a kézirat lapjai közé rejteni a papírt.

Izgatottan idézett fel egy beszélgetést Romie-val, pár hónappal a vízbe fulladása előtt, mielőtt minden megkeseredett volna közöttük. Hazamentek a téli napéjegyenlőség megünneplésére, és Romie egy idegtépő kis dallamot fütyült félhangosan az otthon töltött hét alatt. Amikor Baz végül már nem bírta idegekkel, és megkérdezte, mi a bánatos Mély ez az Istenek-verte dal, a húga tekintete olyan ábrándosan csillant meg, ahogy gyakran szokott.

– A dal, amit néha hallok álmaimban. – Kikapta Baz kezéből A Vízbe Fúlt Istenek Dala szamárfüles példányát, és nevetett a méltatlankodásán. – Mint a te drágalátos mesédben.

Baz felhorkant.

– Szóval most már az Istenségeket is hallod?

– Vagy talán… – súgta oda megjátszottan cinkos hangon – …az őrző csalogat a kapujához.

– Lehetetlen… az őrző senkit sem csalogat!

– Gyakorlatilag tudta, hogy a vízbe fúlt istenek csalók, mégis azt gondolta, jó ötlet mindenkinek térképet rajzolni, hogy eljussanak annak a világnak a küszöbéig. Vagy ilyesmi. Én ezt csalogatásnak nevezném.

Teljesen persze nem tévedett. A történetben a negyedik birodalomban az ifjú őrző vezette a mese hőseit egészen a hamutenger kapujához, ahol végül kiszabadították a vízbe fúlt isteneket, hogy aztán helyettük csapdába essenek. Ha az istenek voltak a fondorlatos kis zenemű szerzői, az őrző volt a kedvenc hangszerük, akivel elénekeltették a csapdát. És az őrző szívesen hagyta, hogy a kedvük szerint hajlítsák és alakítsák, és dacolt a komor sorssal, amiről tudta, hogy rá és a társaira vár. De az isteneket nem lehetett legyőzni, és végül a naivitása sodorta a többi hőst és őt is a végzetébe.

Romie ismét eldúdolta azt az őrjítő kis dalt, miközben az illusztrált könyvet lapozta.

– Kísértést érzel, hogy kövesd, mi?

Baz összerezzent a fémes hangtól. Lépteket hallott, a távolból egy éles kiáltást. A bőre bizseregni kezdett attól, hogy letelt az ideje.

Már nem látták itt szívesen.

Baz a zsebébe gyömöszölte a papírt, aztán elzárta a kéziratot, lehúzta a fehér kesztyűt, és visszacsattintotta a csuklójára az elfojtót. A hóna alá kapta a nehéz könyvet, és visszasietett a Pince közepére, ahol egy alakot látott elsietni a H-sor felé. Aztán csak a léptek visszhangját hallotta. Kétséget kizáróan a recepciós kollégája lehetett, aki őt kereste, hogy közölje, letelt a harminc perc.

Bazt a rosszullét kerülgette, amikor kifelé osont a Pincéből a keskeny folyosón. A beléptető pultnál a lány felnézett rá az olvasmányából; nem sejtette, hogy Baz szíve milyen hevesen ver.

– Rendben megtaláltál mindent?

Baz szórakozottan bólintott, miközben átnyújtotta neki a bilincset és a masszív kötetet. A lány lepecsételte az olvasójegyet, Baz köszönetet mormolt, és a frissen szerzett kötet, a már nála lévők és a megválaszolatlan kérdései súlyától görnyedten ment ki az udvarra.

Nem akármilyen Álmodó volt, mondta a recepciós a húgáról.

És valóban az. Vagyis az volt. Nem pusztán abban a tekintetben, amivé az árapályi együttállása tette, a Fogyó Hold háza Álmodójává, aki olyan könnyen siklott be mások álmaiba, ahogy a szívükbe is, de a szó minden értelmében igazi Álmodó volt, merész és változékony, a tekintete ragyogóbb, mint bármelyik, az égen sziporkázó csillag fénye.

Romie Baz beszűkült létének ellentéte volt. Sosem értette meg, hogy Bazt milyen elégedetté teszi, ha egyedül üldögélhet egy könyvvel, ahogy azt sem, hogy az Aldrynban akar a főiskolai diploma után is maradni. Romie lázadt az ilyen kicsinyes törekvések ellen, mindent meg akart tapasztalni, amit csak lehet, míg az Aldrynban volt, hogy aztán maga mögött hagyja, hogy világot lásson, és megkeresse benne a helyét. Soha nem volt képes megbocsátani Baznak, hogy nem mert nagyot álmodni.

A könyveken keresztül csak kis szeletét tapasztalhatod meg a világnak, Baz, gúnyolódott vele.

De a könyvek segítségével Baz a bukás veszélye nélkül álmodozhatott.

Mert az álmodozással éppen ez volt a gond, nem? Azok, akik túl nagyot álmodtak, túl magasra nyúltak, hajlamosak voltak arra, hogy a végén lezuhanjanak. És ha Romie valami olyasmit próbált elérni, ami számára átláthatatlan volt, ha vad elképzelései Dovermere-be hajtották, és ott, a Mélyben a halál várta…

Egyetlen személy volt, aki talán válaszokkal szolgálhatna. Aki jobban ismerte a húgát, mint ő valaha is.

Lehet, hogy Emoryt a gyászon túl más is kínozza, gondolta.

3

EMORY

A LEMENŐ NAP MÉG A LÁTHATÁRON lebegett, amikor Emory átvágott a városon a tengerpart felé. Cadence egyetemi városa Elegy, az Éger-tenger közepén lévő sziget legészakibb csúcsa közelében feküdt, keletről a sokkal nagyobb Trevel-tenger, délről az elnyúló Csillagkép-szigetek határolta, mindezt pedig körbeölelte a hatalmas Külsővidék. Ha a világot egy spirálnak képzelték el, Elegy jelezte a közepét, és Cadence volt messze a legszebb éke. Kisebb volt Threnody városánál, ami délre feküdt tőle, és sokkal takarosabb is képeslapra kívánkozó, tökéletes kőházaival és fakerítéssel körülvett, mutatós kertjeivel és a szélben lengedező szomorúfűzeivel. És bár Emory szemében némileg megfakult a bája a vízbefúlások okán, a városka semmi esetre sem vesztett a vonzerejéből.

A hallgatók csoportokba verődve vagy párosan baktattak a macskaköves utcákon, bementek a kávézókba és kisvendéglőkbe, vagy épp kijöttek belőlük, és a beszerzett árukkal léptek ki a forgalmas sarki üzletekből, amit, Emory szerint, a tábortűzhöz vettek: olcsó italok, rágcsálnivalók, virsli a grillezéshez, tűzifa kötegek és kis benzineskannák. A hagyomány szerint a hallgatók ilyenkor szokták a jegyzetfüzeteiket és a megunt mütyürjeiket is elégetni, amikhez már nem ragaszkodtak. Úgymond megtisztították a múltat, és új ciklust kezdtek. Romie nagyon szerette ezt.

Amint kiért a város teljes hosszában elnyúló, homokos partra, Emory kibújt a cipőjéből. A homok fehér volt, és a szélben hullámzó magas fű szegélyezte. A levegőben üres fecsegés és gondtalan nevetés hangja szállt, és már kezdett is pattogni úgy tucatnyi tábortűz. Emory igyekezett láthatatlan maradni, így az árnyékban haladt előre, és figyelt a dagályra is. A látvány megtévesztően gyönyörű volt, egyik lágy hullám a másik után falta fel a partot. Az Éger-tenger azonban csendes maradt, senki sem szólította a lányt a nevén.

Ám minél messzebbre jutott, annál elvadultabb lett a part, úgy ritkultak meg a tüzek és a nevetés. Emory igyekezett felkészülni arra, ami rá várt. Futólag még az is megfordult a fejében, hogy visszafordul, és elbújik a szobája biztonságában, de Romie hiánya fojtogató szemrehányással töltötte meg a szoba üres zugait.

Meg kellett tennie. Romie-ért.

A Dovermere-öböl hazajáró lélekként üdvözölte, hisz az is volt. Sötét hullámok ostromolták a magasba nyúló, tengerparti sziklákat, és visszhangozták a mellkasában hallható dübörgést. Az öböl túloldalán gonoszul vigyorgott rá a barlang szája.

Itt több hallgató gyűlt össze, mint amennyire Emory számított. Izgalomra vágyók, akik valami beteges oknál fogva Dovermere és annak sötét vonzása közelében akartak lenni. Látta, hogy néhányan holdfőzetet adnak körbe; az erős kotyvalék állítólag megnyitotta az érzékszerveket a hold és az árapály hatása előtt, hogy ezáltal jobban tiszteletüket tehessék a holtak előtt. De a gesztusból hiányzott az ünnepélyes megemlékezés: mintha csak a műsor kedvéért tették volna, és ugyanúgy részegedtek le tőle, mint bármilyen olcsó bortól.

A látvány haragot gerjesztett benne. Keserű védekezést. Egyáltalán ismerték a vízbe fúlt diákokat? A gyászuk nem lehetett több valami elvont dolognál, az ő bensőjét is marcangoló szörnyeteg halvány utánzatánál. Ki akarta kapni az üveget a kezükből, szét akarta törni a homokban, letörölni az arcukról a csacska mosolyt.

A tábortűz túloldaláról a fiú tekintete elkapta az övét, mintha szenvedélyes gondolatai megszólították volna.

A hideg futott végig rajta, amikor Keiran Dunhall Thornby aznap másodszor kitartóan rámeredt. A lángok aranyos fénnyel táncoltak a bőrén, és arany csillogással vonták be gondosan beállított sötét haját. Néhány gesztenyebarna fürt a homlokába hullott. A könnyedség és a nemtörődömség eleven szobra volt, ahogy egy mutatós uszadékfának dőlve elnyúlt a homokon. A bokája fölé tűrte a nadrágját, csupasz lábát a tűz felé nyújtotta. Éles ellentéte volt annak, ahogy utoljára itt látta.

Egy vörösesbarna bőrű fiú ült mellette, aki a fejét felszegve, harsogva nevetett, a torkát a holdtalan ég felé tárta. Őmellette meg egy lángvörös bubifrizurás lány volt, aki derűs mosolyra húzta rúzsozott száját, miközben egy üveg buborékos bort emelt az ajkához. Emory ismerte mindkettejüket: Virgil Dade és Lizaveta Orlov. Keirannel együtt őket tartották Aldryn elitjének. Végzősök voltak, akikre rá volt írva a pénz és a hatalom a rajtuk lévő ruháktól kezdve addig, ahogy viselkedtek. Hármójukat valami külön aura övezte, mintha egy világ választotta volna el őket a parton összegyűlt többi hallgatótól.

Virgil megbökte Lizavetát, amikor észrevette, hogy Emory nézi őket. Látszott, hogy felismerik. Most már mások is őt nézték a parton. Látjátok, ő az a lány, aki túlélte a Fenevadat, jegyezte meg valaki. Mi a mélységes Istenségeket keres itt?

Mert ő csak ennyi volt a szemükben: egy névtelen érdekesség, csak egy lány, aki élve megúszta, és elég ostoba volt, hogy visszajöjjön.

Tudta, hogy Romie mit tett volna a helyében. Az előnyére fordította volna a helyzetet, büszkén felszegte volna a fejét, és nem lett volna hajlandó áldozattá válni, akivel mindenki kesztyűs kézzel bánik, és akiről pletykálnak. Egyenesen odalépett volna Keiranhez és a barátaihoz azzal a rá jellemző, bátor magabiztossággal, tett volna valami szellemes megjegyzést, amin nevettek volna, és mindenki ment volna a dolgára.

Emory azonban nem volt Romie – aminek fájdalmasan tudatában is volt egész életében –, de meg kellett szereznie a válaszokat, amikre kíváncsi volt.

Keiran hangja hamarabb ért oda hozzá, semhogy a kényszeredett harciassága eltűnt volna.

– Van kedved csatlakozni hozzánk, Ainsleif?

Emory gyomra összerándult a vezetékneve hallatán. Keiran szájából egyszerre hangzott furcsán személyesnek és idegennek. A fiú lusta mosolyra húzta a száját, mintha az ugyanennek az öbölnek a partján szétszóródott, víztől elnehezült holttestek csupán távoli, elfeledett emlékek lennének.

Emory nem tudott felejteni. A képek élesen belevésődtek az emlékezetébe: fogai hangos vacogása, ahogy a hang a csontjaiban rezonál, a hideg, a rettegés és a lelke érzéketlensége. Az a különös szög, amiben Serena Velan és Dania Azula tagjai meghajlottak a homokon, Daphne Dioré üres tekintete, Harlow Kerr elkékült ajka. A felfelé fordított kezükön, a csuklójuk belsejére tetovált spirál, a furcsa jel, ami nem ezüstösen csillámlott, mint az övé, hanem fekete lett, a vonalak összemosódtak, mint amikor a tinta megfolyik a papíron.

Próbált szabadulni a képektől. Lélegezni, hogy folytatni tudja azt, amiért idejött. Szégyenlős mosolyra kényszerítve magát a homokot rugdosta.

– Megvagyok. Nem akarok a terhetekre lenni.

– Ugyan már, muszáj ideülnöd hozzánk! – tiltakozott Virgil, amivel kivívta Lizaveta hitetlenkedő pillantását. Virgil kikapta a lány kezéből az üveget. – Bőven van ebből, hogy jusson mindenkinek, és tényleg örülnénk a társaságodnak. Ugye, Lizaveta?

Jelentőségteljes pillantást váltottak, amíg Lizaveta szorosan összezárt szájjal el nem mosolyodott, és így nem szólt:

– Ha a fiúk ragaszkodnak hozzá.

– Minél többen vagyunk, annál vidámabb a buli! – vigyorodott el Virgil.

Keiran megjátszott nemtörődömséggel figyelte Emoryt, amitől a lányt kilelte a hideg. Mintha próbára tenné, kíváncsian lesné, van-e annyira ostoba, hogy mondjon valamit a barátai előtt arról az éjszakáról, a jelről, ami mindkettőjükön ott volt.

Ha te így, én is így, gondolta Emory. És ha innia kell, és mókás megjegyzéseket cserélni, akkor legyen.

Leült mellé a homokba, és izzadt tenyerét a kordnadrágjába törölte. Körbeadták az üveget, aztán már az ő ujjai fonódtak a palack nyakára, és közben súrolták Keiran ujjait. A tűzfény megcsillant a fiú Telihold-tetoválásán: ezüstös korong, amire fehér orchidea szárak kúsztak fel, és ami ellentéte volt a sötét jelnek Emory kezén. Emory érezte magán Keiran tekintetét, miközben ivott egy kis kortyot, és erősen tudatában volt a pillantása szótlan intenzitásának.

– Meglep, hogy itt vagy – jegyezte meg Keiran fesztelen modorban. A levegőben kimondatlanul lógtak az Azok után, ami tavaly tavasszal történt szavak.

– Engem nem – kotyogta Virgil féloldalas mosollyal, és elismerően mérte végig tetőtől-talpig Emoryt. – Van egy tagadhatatlanul vonzó tulajdonsága a halálnak és a tragédiának. – Egy kézmozdulattal a parton összegyűlt diákok felé intett, akik közül páran még Emoryt figyelték. – Egyszerűen nem tudunk távol maradni tőlük.

– Szerintem meg csak a Kaszás beszél belőled, Virgil – forgatta a szemét Lizaveta.

Emory odasandított Virgil kézfejére, ahol a Fogyó Hold jele, egy sötétvörös pipacs köré font keskeny holdsarló világított. Azok, akik a halálmágiára specializálódtak, a Fogyatkozás házán kívül a legszorosabban szabályozott árapályi együttállással rendelkeztek. De a varázserejüket komor jellege ellenére is sokkal nagyobb tiszteletben tartották, mint a Fogyatkozás varázserejét valaha is. A halál végül is a szent életciklus részét képezte, amit tisztelet, nagyrabecsülés illetett meg, míg a Fogyatkozás varázslatait természetellenesnek tartották, ami a hold és az árapály örök körforgásán kívül született.

Emory tudta, hogy a Kaszás-mágia ritkán szólt magáról a halálról, és sokkal inkább arról, hogy véget vessenek valaminek. Feltételezte, hogy ennek van bizonyos szépsége. Mégsem bírta megakadályozni, hogy libabőrös legyen a karja, amikor Virgil sötét tekintetével találkozott a pillantása a tűz fölött.

– Ő Gyógyító – jegyezte meg Virgil. – Érti azt, ahogy a halál vonz bennünket. Lefogadom, hogy ezért jöttél ide, igaz?

Dovermere úgy derengett mögötte, mint valami baljós halálisten, komor szívdobogása monotonul pengett. Bizonyos értelemben Virgilnek igaza volt. Emory szükségesnek érezte, hogy lássa ezt – ezt a helyet, ami a rémálmaiban üldözte. Nem tűnt olyan ijesztőnek, mint képzelte, ahogy az Éger-tenger a tompa ég alatt sóhajtozott, és a tábortüzek szikrái hazatérő csillagokként táncolva szálltak fel.

Emory nyelt egyet, hogy elszoruló torkát felszabadítsa, és szomorúan Virgilre mosolygott.

– Úgy gondoltam, előbb-utóbb szembe kell néznem vele.

Talán együttérzést látott megcsillanni Keiran szemében? Ezt előnyére fordíthatná, ezzel szóra bírhatná, ha olyan elveszett, megtört lénynek mutatná magát, akit Keiran megszánhat.

Emory ivott még egy kortyot, és Lizavetának nyújtotta az üveget, de közben észrevette a Növekvő Hold házának félhold-mályvarózsa jelét a lány kézfején. Emorynak nem jutott eszébe, mi az árapályi együttállása.

– A lány, aki legyőzte Dovermere-t – merengett Lizaveta. Valami kelletlenség látszott a tekintetében, ahogy végigmérte Emoryt. – Nem semmi Gyógyító lehetsz, ha túlélted a Fenevadat!

Emory a tenyerébe vájta a körmét. A Fenevad Gyomra. A hallgatók így nevezték a Dovermere-ben található, legmélyebben fekvő barlangot, ahonnan már nem lehet visszatérni. Illő név volt, mert, mint minden kiéhezett fenevadnak, a barlangnak is cikcakkos fogai voltak, és szokásosan egészben nyelte le azokat, akik túl közel merészkedtek, akik azt képzelték, hogy túljárhatnak az eszén.

Virgil elvette az üveget Lizavetától, és kacsintva Emory felé billentette.

– Ó, de mi is a halál egy Gyógyítónak, hm?

– A halál a Gyógyítókat sem kíméli – ráncolta a homlokát Lizaveta. – Senkit sem kímél. Még benneteket, Kaszásokat sem.

Igaza volt, és senki sem volt mentes Dovermere veszélyeitől sem. Besurranni a Fenevadba, és kijönni, mielőtt a dagály annyira felemelkedik, hogy csapdába esnek benne, nem csekély fegyvertény volt. Az árapály szeszélyes volt, az idő hajlamos volt elveszíteni a jelentőségét Dovermere nyirkos és komor világában. Egy szempillantás alatt elsuhanhat, bezúdul a tengervíz, és akkor nincs kiút, csak átkelés. A Fenevadat csak varázslattal és szerencsével lehet legyőzni.

Emorynak áldást jelentett, hogy azon az éjszakán mindkettő mellette állt. Az eget uraló újhold miatt a varázsereje maximális volt, ahogy Quince Traversé és Serena Velané, az Újhold házának két másik diákjáé is, akik a barlangokban voltak. Az egyik Gyógyító, a másik Sötéthordozó volt. A többieknek véreztetéshez kellett volna folyamodniuk, hogy előhozzák a képességeiket, tekintettel arra, hogy a varázserejük a vérükben szunnyadt, amíg el nem jött az újhold-fázisuk.

De a dagály nem hagyott számukra esélyt, hogy akárcsak megpróbálják, a halál túl gyorsan ütött rajtuk, reagálni sem maradt idejük. Még Emory sem emlékezett, hogy a gyógyító varázserejéért nyúlt volna.

– Az egyik vízbe fúlt diák is Gyógyító volt. Quince Travers. – Lizaveta átható pillantással meredt rá. – Ismerted?

Vörösesszőke hajkorona, kimeredt, nagy szem, amikor bezúdult a dagály.

Emory zavartan fészkelődött.

– Kicsit.

Szinte az összes órájukra együtt jártak, mindketten elsősök voltak, ugyanabban a holdházban, ugyanazzal az árapályi együttállással. De ezen túl Emorynak sosem volt alkalma jobban megismerni őt. Quince elég rátarti volt, jobban szerette egyedül tölteni az idejét vagy a szintén elitista felsősök társaságában.

– Évfolyamelső volt. Úgy tudom, zseniális fiú – hajtotta oldalra a fejét Lizaveta, és úgy gusztálta Emoryt, mint egy prédáját méricskélő macska. – Te mégis életben maradtál, ő pedig nem.

Súlyosan telepedett rájuk a csend, mintha a pattogó tűz, a partot ostromló hullámok és a fel-feléledő beszélgetés mind tompa, távoli dolgok lettek volna.

– Mire akarsz kilyukadni? – kérdezte Emory keményen.

– Csak furcsának találom, hogy a vízbe fúlt diákok zöme osztályelső volt. A legjobbak voltak a gyakorolt varázslatuk terén. Az Azula ikrek néhány haladó Növekvő Hold órámra jártak, pedig csak elsősök voltak. Romie Brysden állítólag a nemzedékünk legtermékenyebb Álmodója. Az a Dioré lány egy kibaszott Védelemfaragó volt, a védelmező varázsereje önmagában elég lett volna, hogy mindenkit megmentsen, még akár véreztetéssel is! És akkor itt van Emory Ainsleif, egy elfogadható, de semmi különös Gyógyító, ha hihetünk a szóbeszédnek. Legjobb esetben is középszerű. Mégis egyedül ő jutott ki.

Emorynak pokolian égett az arca.

Középszerű.

A szó jobban fájt, mint amennyit bevallott volna. Világéletében úgy érezte, hiányt szenved varázserőből. Mindig is középszerű volt, sosem a legjobb a gyógyításban. Foggal-körömmel harcolt azért, hogy bekerüljön az Aldrynba, az előkészítő idején fel sem nézett a könyveiből, mert ha már az volt a sorsa, hogy átlagosan teljesítsen a gyakorlati varázslat terén, legalább a mögöttes, elméleti tudás előnyhöz juttathatta.

Romie a szöges ellentéte volt: istenadta tehetségnek tűnt. Emory irigyelte azt a játszi könnyedséget, amivel a saját varázserejét uralta. Valójában sok mindent irigyelt Romie-ban. Az ok talán az volt, hogy évekig élt az árnyékában, a merész és ellenállhatatlan Rosemarie Brysdennel összehasonlítva névtelen parányként, teljesen jelentéktelenül. Míg Romie a társaság lelke volt, Emory rendszerint csendes és visszahúzódó emberek között, és elbátortalanította az, ahogy körülötte mindenkinek olyan okos véleménye volt, szellemesen vágott vissza, és tájékozott világnézetet vallott. Ettől aztán alkalmatlannak érezte magát, mintha ő semmi érdemlegessel nem tudna hozzájárulni a beszélgetéshez. Ha kettesben voltak, Emory persze nem ilyen volt. Romie mindig megpróbálta előcsalni Emory fecsegősebb, magabiztosabb énjét, ha nagyobb társaságban voltak. Emory pedig boldogan támaszkodott erre a szociális mankóra.

Romie olyan hatással volt másokra, amit Emory mindig magának szeretett volna, mint amikor egy álom átcsap az emberen, és nem ereszti. Romie mindig a legérdekesebb ember volt egy szobában, a lehető legjobb értelemben a legszórakoztatóbb, legelevenebb és leghangosabb, és mindig pontosan tudta, mit mondjon és hogyan viselkedjen, függetlenül attól, kivel volt. Az, hogy a legjobb barátnője lehetett, Emoryban fontosságérzetet ébresztett. Végül is Romie-nak olyan oldalát is látta, amit soha senki más, tudomással bírt az összes titkáról és a legbensőbb gondolatairól. Romie hozzá fordult, hogy Emory józanságra intse, ha túl impulzív lett, vele osztotta meg a legtitkosabb félelmeit, bár a világ azt hitte róla, hogy félelmet nem ismerő.

Romie-t soha senki nem merte középszerűnek nevezni.

Mielőtt Emory válaszolhatott volna, Lizaveta legyintett.

– Ó, de ne is törődj velem! Miért is tenné ki veszélynek bárki is az életét azokban az Istenségek-verte barlangokban, ez egyszerűen felfoghatatlan számomra. Ennyi az egész. Őszintén szólva, tényleg mi értelme?

Virgilt köhögés fogta el az utolsó korty közben, és buborékok buktak ki az orrán. Lizaveta ravasz mosollyal vette el tőle az üveget.

Mi értelme?

Dovermere óta Emory is pontosan ezt kérdezte magától mindennap. Most már rá mert nézni Keiranre, mert azt remélte, valamiféle választ talál az arckifejezésében. De a fiú arca nem árult el semmit, ahogy halvány mosollyal Virgilről Lizavetára nézett.

Virgil összeszedte magát, hogy válaszolni tudjon.

– Semmi értelme, Liza. Csak ostoba elsősök a hülye kis beavatásaikkal, mint minden évben.

– Hallottunk az évek során alkalmi vízbe fulladásokról, de ez? Egyszerre nyolc hallgató? Ez nem véletlen. – Lizaveta az ajkához emelte az üveget, és Emoryra pillantott. – Szóval miért is mentetek be a barlangba?

Emory még most sem volt benne teljesen biztos. Azzal áltatta magát, hogy a Romie miatti aggodalom hajtotta, hogy kövesse, nyugtalanság gyötörte a barátnője és a furcsa viselkedése miatt. Meg a kíváncsiság is, hiszen miért hívnák meg Romie-t éppen Dovermere-be? Sosem sikerült kiokoskodnia, kinek vagy minek volt a rövidítése az S. R., vagy hogy Romie eleve miért titkolta előle az egészet.

És talán ez volt a legfontosabb, ez a tények mögött meghúzódó keserűség, hogy az úgynevezett legjobb barátnője elrejtette előle ezeket a dolgokat. Neheztelés, hogy nem avatta be. Féltékenység, ez a csúf, elvetemült vadállat, ami most szégyenletesen húzta lefelé.

Csupán annyit tudott, hogy Romie után ment abba a barlangba, noha minden porcikája tiltakozott a cselekedete elhamarkodottsága ellen.

Emory emlékezett a nehéz légzésére és a szabálytalan szívdobogására, ahogy a barlangrendszeren keresztül egyre mélyebbre jutott, emlékezett, ahogy kővé dermedve a Fenevad Gyomránál áll, és figyeli, ahogy Romie és a többiek fellépnek a hatalmas grotta közepén lévő természetes emelvényre. Itt egy irdatlan sztalaktit és egy hasonlóan nagy sztalagmit nyúltak egymás felé, amiket egy törékeny szál kötött össze, mintha egy homokórát képeznének, ami az idők kezdete óta ellenállt az árapályok szeszélyeinek. Víz csordogált le az oszlopon, a nedves szikla ezüsttel erezett volt, és a sztalagmit tövébe egy nagy spirált faragtak a kőbe, egy kagylóra vagy egy önmagába visszahajló hullámra emlékeztető, ősi jelképet. Ezüst folyt felé, és körbevette, mintha egy rég elfeledett vízbe fúlt isten szándékos ecsetvonása volna.

Lia Azula, a Növekvő Hold hallgató úgy lépett oda hozzá, mintha transzban lenne.

– El sem hiszem, hogy valódi – rebegte, és áhítatosan megsimogatta a követ.

Dania, az ikertestvére felhúzta az orrát.

– Szerintem soha nem az volt a kérdés, hogy a Homokóra valódi-e, vagy sem, hanem hogy képes-e arra, amit tennie kell.

– Akkor hát lássunk hozzá. – Ezt Quince Travers mondta, aki türelmetlenül pillantott az órájára, és az arca kicsit elsápadt. – Ki tudja, mennyi időnk maradt.

– Nyugi, az apály és a dagály között úgy hat óra telik el – nevetett Jordyn, és hátba verte Traverst. – Tengernyi időnk van, Trav!

– Mi magunk vagyunk a tengerben, a dagály lesz az, ami végez velünk, ha hamarabb érkezik, mint amire számítunk! – vágott vissza Travers. – Ez a hely összezavarja az időt. És ne nevezz Travnek, bunkó!

– Seggfej.

– Fiúk! – figyelmeztette őket hangosan Romie, és közéjük nyújtotta a karját. – Ha befejeztétek, végre kell hajtanunk a szertartást. Amint elhúztunk innen, és mindenki elég részeg, hogy elviseljen benneteket, annyit civódhattok, mint egy öreg házaspár. Világos?

Romie hanghordozása váratlanul érte Emoryt. Itt volt az a Romie, akit ismert és szeretett, a gunyoros, az irányítást magához ragadó Romie, aki minél titkolózóbb lett, annál jobban elhalványult. Emory mégis ismerte annyira, hogy felfigyeljen a feszültségre a szavaiban, az álla keménységére.

Romie ideges volt, ami csak egyet jelenthetett: hogy valami sokkal vészjóslóbb folyt itt.

A nyolc diák a holdfázisok tökéletesen töretlen körét formálta a kő körül: Travers és Serena az Újhold házából, Dania és Lia a Növekvő Hold házából, Daphné és Jordyn a Telihold házából. Harlow és Romie a Fogyó Holdból. Mindannyian kést vettek elő, és végighúzták a pengét a jobb tenyerükön, és Emory nem tehetett mást, mint az ajkába harapva figyelte őket, ahogy vér csepeg a kezükre. A hallgatók egyszerre léptek előre, és véres kezüket teljesen a kőre szorították, miközben egy imádságnak hangzó szöveget kántáltak:

– Brumára, aki a sötétségből ugrott elő. Animára, aki életet lehelt a világba. Aestasra, akinek bőséges melege és fénye védjen mindannyiunkat. Quiesre és a szunnyadó sötétségre, amin átvezet minket a dolgok végeztekor.

Egy másodpercig vagy talán egy percig vagy egy óráig semmi sem történt.

Aztán valami megváltozott a levegőben, mintha a barlangban minden nedvesség megszűnt volna. A sziklát szegélyező fémes árnyalatok életre keltek. Ragyogó fénnyel lüktetni kezdtek, és le-fel szaladtak a kőalakzaton, mint a hullámzó homok, a vízen visszatükröződő holdfény. Ezüstcseppek váltak el a sziklától, és a felszíne felett lebegtek, mint az időbe dermedt esőcseppek.

A síri csendben halk susogás támadt, amitől Emory hátán végigfutott a hideg. Úgy hívta magához, mintha a kő szólította volna. A többiek nem látták meg, amikor fellépett az emelvényre, amikor felvett egy eldobott kést, hogy belevágjon a tenyerébe, vagy amikor Romie meg Travers közé furakodva a tenyerét a kőre szorította.

A sebéből folyó, tócsát képező vér összekeveredett az ezüst indával, a csuklója köré tekeredett, a sziklához kötötte, és ez ezernyi csillag és a legmélyebb óceán hidege volt, ami olyan faggyal égette meg, olyan fájdalmas bélyeget nyomott rá, hogy kicsordultak a könnyei, és hangtalan sikolyt fakasztottak a torkából.

Valami átdöfte a varázserejét, és vakító, ezüstös fény lobbant a Fenevad Gyomrában.

Valaki felsikoltott.

Emory megpróbálta letépni a tenyerét a szikláról, de az hozzátapadt, és az égő, jeges folyadék perzselte a bőrét.

Aztán a fény hirtelen kialudt, és Emory a szeme elé emelte remegő kezét, és a vérpatakkal csíkozott csuklóján megjelenő ezüst spirált bámulta pislogva, ami pontos mása volt a sziklán látható, még mindig különös fénnyel ragyogó jelnek.

Romie állt előtte, a szeme elkerekedett félelmében, és az ő csuklóján is egy ugyanolyan spirál volt.

– Em – lehelte reszelős hangon –, mi a francot keresel itt?

Mindenki rámeredt, és a barlangban egy pillanatig halálos csend támadt.

– Nem szabadna itt lennie – szólalt meg végül Travers, az elszörnyedés kiült az arcára. – Mi van, ha ezzel elrontja a szertartást?

A korábbi susogás visszhangja már csak figyelmeztetés volt, mielőtt új hang emelkedett fel a mélyből: egy hatalmas, fülsiketítő bömbölés, amikor a közeledő dagály bezúdult a barlangba.

Az idő elsuhant előlük, és a dagály élt az alkalommal. A hisztéria föléjük tornyosult, mielőtt a víz tette volna ugyanezt. Volt, aki káromkodott, más sírva fakadt, néhányuknak akadt annyi józan eszük, hogy a legközelebbi tócsához botorkáljanak, és véreztetéssel segítségül hívják a varázserejüket. Romie egyszerűen csak Emory-t bámulta, és szóra nyitotta a száját, amit elfojtott a dagály bömbölése.

És aztán:

Sötétség. Örvénylő csillagok tengere. Emory éjszakában elsuttogott neve, és a homokon szétszóródott testeken feketén vérző spirálok.

És Keiran. Keiran, aki elsőként talált rá éjnek idején a tengerparton. Akin ugyanaz a jel volt, amit a barlangban szereztek. Keiran, aki most enyhén összevont szemöldöke alól nézett rá, mintha látná a gondolataiban egymást kergető emlékeket. Keiran mellett Virgil és Lizaveta is áthatóan fixírozták, és a válaszára vártak.

Miért ment be a barlangokba? Hogy élte túl, amikor a nála tehetségesebbeknek nem sikerült?

Még ha meg is tudta volna magyarázni, ha emlékezett volna, mi történt, amikor betört a tenger, vagy arra, hogy került a tengerpartra négy holttesttel, miközben másik négy társa eltűnt Dovermere fortyogó mélyében, az sem számított volna. Mindenki csak egyet akart: a többi diák azért pillantott lopva rá, hogy egy jó sztorit kapjanak, és táplálják a Dovermere-t körüllengő mítoszt és rejtélyt.

Emory tudta, mit tenne Romie a helyében: ha az emberek gyanítanák, hogy több is van a történetben, Romie örömmel hagyná, hadd találgassanak, élvezné a kíváncsiságukat, és engedné, hogy olyan talánnyá formálják, amit mindenki meg akar fejteni. Talán Emorynak is pontosan ezt kellene tennie. Higgyenek, amit akarnak! Az igazság saját maga számára is rejtély maradt, és senkinek sem tartozott a tudásmorzsákkal, amik a birtokában voltak. Ezek a töredékek tárgyalási előnyt jelentettek, amiket nehéz helyzetben felhasználhatott.

Kacér mosollyal és reményei szerint gondtalan vállrándítással válaszolt.

– Ismersz minket, elsősöket. Biztos a fejünkbe szállt az a sok butaság. – Keiranre nézett, és a legártatlanabbul kérdezte: – Biztos ti is ugyanezt tettétek elsőben.

A feszültség úgy szikrázott, mint a tűzből pattogó zsarátnokok.

Keiran kihívóan nézett rá.

– Mégis miért mondod ezt?

A válaszadástól az mentette meg, hogy egy lány zöttyent le hirtelen Virgil mellé a homokra.

– Bocs, hogy késtünk! – Átnyújtott Virgilnek egy bontatlan borosüveget. – Ajándékot hoztunk.

Virgil arca felragyogott.

– Ife, te csodálatos teremtés!

Ife nevetve lökte el, amikor Virgil puszit nyomott az arcára. A lány hátradobta hosszú, szorosan befont varkocsait, és mondott valamit egy másik lánynak, aki mellé ült, és akit Emory nagyon is jól ismert.