Sue MacKay

Babát az extől?

Janice Lynn

Texasi hódító

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sue MacKay, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: The GP’s Secret Baby Wish (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2015 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: Heiress’s Baby Scandal (NYC Angels 8/2) (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2015)

Fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent a SZÍVHANG 778–779. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-157-0

A Szívhang a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sue MacKay

Babát az extől?

ELŐHANG

Fuss, Lily. Most. Mielőtt késő lesz, és Max Bryant elkerülhetetlenül elrabolja a szívedet.

A pulzusa száguldott, a feje zavaros volt. Max egy nőket kihasználó playboy, ő pedig az ágyában feküdt, és ő is kihasználta a saját céljaira. De most többet akar tőle. Közös jövőt? Nem, Max nem az a típus, aki elkötelezi magát, és ő éppen egy olyan kapcsolatból jön, amelyben a partnere minden ígéretét megszegte.

Lily megborzongott. Már a gondolat is rossz érzéssel töltötte el, hogy utoljára kel fel Max ágyából. Max mélyen hatott rá, de vele nem működne a dolog. Hosszú távon semmiképp. Más pedig nem jöhet számításba.

Bár eltöltöttek együtt néhány csodálatos napot, nem szabad elfelejtenie, hogy Max megnehezíti az életét, mert gazdag. Mintha ez lenne a legfontosabb tulajdonsága. Ráadásul Aaron nemrég törte össze a szívét a nyílt megcsalással.

Zihálva lélegzett. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Csak egy rövid kalandnak kellett volna lennie, hogy feljavítsa az egóját, és bebizonyítsa magának, hogy vonzónak találják a férfiak. Hogy Aaron tévedett, amikor gátlásosnak és unalmasnak nevezte – ez volt a mentsége a megcsalásra. Vissza kellett szereznie egy kis kontrollt, hogy meggyógyítsa a szívét.

Max kinyújtózva feküdt mellette, egyik keze a feje alatt, a másik a combján. Mélyen aludt a leghihetetlenebb szex után, amit Lily valaha is átélt. Túl könnyű lenne ráfordulni erre az izmos testre, és addig izgatni, míg fel nem ébred.

A vágy gyorsan nőtt. Lily feléje fordult. Megállt. Nem, nem szabad megtennie. Nem áll készen újra megbízni egy férfiban.

Általában nem érdekelte a kötetlen szex. De Aaron szavai és egy különösen fárasztó éjszakai műszak után a sürgősségin elfogadta Max meghívását, hogy csatlakozzon hozzá az ágyban – annak ellenére, hogy Max nagy szoknyapecér.

Vagy éppen ezért? Hogy bebizonyítsa, hogy ő is ugyanolyan kívánatos, mint a többi nő? Nem mintha Aaron észrevenné, és ha mégis, akkor is biztosan túl van már rajta.

Lassan lecsúszott az ágy szélére. El kell mennie, amíg még tud. A hihetetlen szex Maxszel egy dolog, de azt gondolni, hogy lehetne több is, már egészen más. Jobb emelt fővel távozni, még ha vadul dobog is a szíve.

Csak vigasztalod magad egy csalódás után.

Megkönnyebbülés fogta el. Igen, vigaszszex volt. A szerelem szót nem szabad használnia ezzel a férfival kapcsolatban. Vége a kalandnak. Továbbra is együtt fognak dolgozni, és elfelejtik ezt a pár napot.

Olyan egyszerűnek tűnt, mégis kétségei támadtak.

Max megszorította a combját, majd újra lazított a fogásán.

Határozottan elhessegette a kétségeket, és várta, amíg a férfi légzése normalizálódik. Ez a kéz olyan forróságot váltott ki belőle, amely betöltötte üres szívét. Miért kellene elosonnia? Öt óra múlva találkoznak a munkahelyükön.

Lily felállt, felvette a földről a ruháit, és öltözni kezdett.

– Hova mész?

Ennyit arról, hogy mélyen alszik.

– Haza.

– Gyere vissza az ágyba. Még van pár óra a műszakig.

– Nem, Max.

A férfi felült az ágyban. A bűnös csillogás a szemében felidézte az elmúlt napok emlékeit, ami nem segített Lilynek kimenni az ajtón.

– Biztos, hogy nem tudlak kísértésbe hozni?

Ó, dehogyisnem.

– Sajnálom, de mennem kell. – Bekötötte a cipőjét. – Nagyszerű volt, de részemről vége.

– Gondolod?

– Tudom. – A vállára vette a táskáját, és az ajtó felé indult. – Este találkozunk. A műszakban – tette hozzá Lily, hogy jól értse.

Max olyan gyorsan állt közé és az ajtó közé, hogy a lány nagyot nyelt.

– Ne olyan sietve. Miért, Lily? És ne mondd, hogy nem érezted jól magad az elmúlt napokban.

– Jól éreztem magam. És most itt az ideje továbbmenni. – Elfordította a tekintetét. Különben Max látná a habozását, mert valami olyat váltott ki belőle, amire nem volt felkészülve, és amit nem akart.

– Továbbmenni hova? A következő kalandba?

Most Lily határozottan a szemébe nézett.

– Problémád van ezzel? A te híred mellett?

Muszáj ilyen jóképűnek lennie?

– Igen, van.

– Nem tudod elfogadni, hogy én megyek el előbb. Azt akarod, hogy ragaszkodjak hozzád, és könyörögjek, hogy maradhassak.

– Nyugi, Lily. Élveztem az együtt töltött időt, és azt hittem, még nincs vége. Úgy látszik, tévedtem. Tudnom kellett volna, hogy itt is mindent irányítani akarsz.

– Tessék? – kiáltott fel Lily.

– Mindent kézben tartasz, soha nem kerülsz nehéz helyzetbe.

Nem hallotta, hogyan bánt vele a sebész? Még ha ez azelőtt történt is, hogy Max a sürgősségin kezdett dolgozni.

– Nem vagy hozzászokva, hogy elhagynak.

Max túlzott szemforgatása elárulta, hogy telibe trafált.

– Ó, persze – felelte a férfi elnyújtva.

– Ne vedd magad olyan komolyan, Max. Láttam a többi nőt, akiket megbántottál. Én nem hagyom, hogy így bánjanak velem. Nyitott szemmel jöttem ide, tudtam, hogy ez csak egy rövid kaland lesz. Biztos nem fogok könnyes szemmel járkálni, és remélni, hogy adsz egy második esélyt.

Szemével végigpásztázta a férfi testét, még egyszer magába szívta a látványt, és úgy tett, mintha lazán hátra tudná hagyni.

– Később találkozunk.

Max csak szó nélkül hátat fordított neki.

1. FEJEZET

Amikor a busz újra elindult, Lily mélyebben befészkelte magát meleg kabátjába, és a széles útra bámult, amely az Auckland Remuera Egészségügyi Központ hatalmas épületéhez vezetett.

– Mit keresek én itt?

Elkezdeni álmai munkáját szép és jó – de újra Max Bryanttel dolgozni? Képes lesz rá, vagy lángra gyúlnak, amint meglátják egymást, és legalábbis kényelmetlenné teszik egymás életét? Megborzongott, és nem a hidegtől.

Vállalta ezt a kockázatot, hogy megkapja ezt az állást. Soha nem hagyta teljesen maga mögött Maxet, de aztán megtalálta a szerelmet egy másik férfi oldalán – legalábbis azt hitte. Tévedett.

– Lily Scott – kiáltott egy férfi. – Lily, erre!

A szíve tompán dobogott. Max? Kiszáradt a szája. Persze hogy ő az. Az út túloldalán integetett.

Lily szíve még hevesebben dobogott. Ennyit a felkészülésről.

Az elmúlt három évben folyamatosan rá kellett gondolnia. Elfordult tőle, mert nem bízott benne, hogy nem fogja megbántani, amikor sebezhető volt.

– A páciensem elesett. Szükségem lenne egy kis segítségre – kiáltotta Max.

– Jövök.

A járdán egy fiatal nő feküdt, bal bokája furcsa szögben, és a bal csuklóját fogta. Mellette Max térdelt.

Lily nyelt egyet, ránézett a nőre, majd Maxre. Korábban sima, fekete haja most hullámos volt, szürke szálakkal. Finom ráncok hangsúlyozták állát és korábban lágy, csábító szemeit. Másnak tűnt, mint az a férfi, akivel három évvel ezelőtt lefeküdt, hogy javítson az önbizalmán.

Többet öregedett, mint hitte volna. Történt vele valami? Lily lenyelte a kérdéseket, és leült vele szembe, hogy a hevesen káromkodó nőre koncentrálhasson.

– Michelle, mi történt? – kérdezte Max, alig pillantva rá.

– Valami idióta kirohant a buszból, amikor éppen felszállni akartam – mondta a fiatal nő, keskeny arcát fájdalom torzította. – Úgy meglökött, hogy a csuklómmal és a lábammal a betonon landoltam.

– Szia, Max – mondta Lily.

– Szia, Lily. – Max rövid biccentéssel üdvözölte, még rövidebb pillantást vetve rá. – Nem túl jó kezdet egy új álláshoz, ha az első páciensedet itt kint a hidegben ismered meg.

– Ő a páciensem?

– Igen, és én vagyok a sportorvosa. Húsz perccel ezelőtt vidáman kisétált a rendelőmből, hogy elérje a buszt az edzésre. – Óvatosan megérintette Michelle duzzadt bokáját a futócipője felett.

– És most nézd meg! – morogta a nő.

Lily nehezen koncentrált a páciensére. Max komolyabbnak tűnt, az egója visszafogottabbnak.

– Hadd nézzem a csuklóját. – Már ugyanúgy meg volt duzzadva, mint a bokája. – Tudja mozgatni?

Michelle megpróbálta.

– Nem. Levennéd a cipőmet, Max?

– Nem, jobb, ha rajta hagyjuk. Ha valami eltört, nem akarom, hogy a csontok elmozduljanak.

Mély, szexi hangja olyan emlékeket idézett fel Lilyben, amelyeket jobb volt elfelejtenie. Amikor elfogadta az állást a város egyik legrangosabb egészségügyi központjában, elhatározta, hogy távolságtartóan barátságos lesz vele. Remélte, hogy közömbös maradhat iránta, nem számított rá, hogy egyetlen pillantása után felforr a vére. Nyelt egyet.

– Mit szólsz a csuklóhoz, Lily? – kérdezte Max, és végre ránézett.

– A duzzanat miatt alig tudom mozgatni. Michelle, mennyire fáj? Tízes skálán.

– Nyolc. A bokám tíz. – Michelle kétség volt esve. – Ez a barom tönkretett mindent, amiért keményen dolgoztam. Hol van? Egyszerűen elmenekült. A gyáva!

Lily megrázta a fejét, hogy összpontosítson.

– Szeretném alaposabban megvizsgálni. – Óvatosan megnyomta az ízületeket az ujjával.

– Pokolian fáj. Azt hiszem, eltört. És a bokám is. Hogy fogok most Angliában a netballcsapatban játszani?

– Még nem tudunk semmit biztosan. – Max újra gyengéden megérintette a cipő feletti szövetet, de gyorsan abbahagyta, amikor a nő felnyögött fájdalmában. – Röntgenezni kell.

– Miért bajlódunk ezzel? Tudom, hogy eltört. A fájdalom elviselhetetlen. Hónapokig nem fogok tudni edzeni. Az összes kemény munka hiába volt egy ilyen idióta miatt. – Könnyek csorogtak Michelle sápadt arcán. – Hol van? – kiáltotta.

– Várjuk ki. Fizikailag jó formában vagy, és ez jó. Először derítsük ki, hogy valójában mekkora a kár – nyugtatta Lily. De tagadhatatlan volt, hogy egy ideig nem fog netballozni. – Biztos vagyok benne, hogy Maxnek van pár ötlete, hogyan állíthatunk a lehető leggyorsabban talpra.

Max hirtelen ránézett, és így válaszolt:

– Arra mérget vehetsz. – Bátorítóan mosolygott Michelle-re.

Lily küzdött a csalódással. Rá nem mosolygott. Nem így kellene éreznie magát, amikor újra találkoztak.

Igaz, ő már végzett a férfiakkal. Csak egy dologra van szüksége egy férfitól, és mielőtt ez megtörténne, alaposan át kellett gondolnia és mérlegelnie.

Amióta újra szingli volt, ketyegett a biológiai órája, és egyértelműen jelezte, hogy fogy az idő, és talán soha nem talál olyan férfit, aki olyannak szereti, amilyen, és megadja neki a családot, amelyre vágyik. Egy kedves, józan gondolkodású, nagylelkű és tisztességes férfit.

És az nem Max.

Michelle az ép kezével megtörölte az arcát, és többször gyorsan pislogott. Lily talált egy csomag zsebkendőt a táskájában.

– Tessék.

– Köszönöm.

Max közben folytatta:

– Koncentrálnod kell a kezelésre, és minél hamarabb elkezdened a fizikoterápiát. Erős és fitt vagy, ez segít, hogy gyorsabban talpra állj, mint mások.

Lily Michelle-t figyelte, miközben Maxet hallgatta.

Aztán Max felé nézett, és a férfinak rövid, ferde mosoly jelent meg az ajkán. Mélyen Lilyben megrendült valami. Ez nem lehet igaz! Mint akkoriban…

Engedd el. Nem szerepel a tervei közt, hogy beleszeret. De nem tudta figyelmen kívül hagyni a gyomrában röpködő pillangókat. Mintha teljesen új szemmel látná Maxet. Percről percre egyre világosabbá vált, mennyire megváltozott.

Hirtelen megtorpant. Annak idején Max még feltétlenül sebészetre akart specializálódni.

– Sportorvos vagy? – És háziorvos. Mi történt azóta?

Max visszafogottan nézett rá.

– A recepció mögötti szobában van egy kerekesszék. Idehoznád?

– Hozom. – Szándékosan kerülte ki a kérdését? Vagy csak emlékeztette rá, hogy van egy betegük?

– Bal oldali ajtó. Kerüld el a recepciót, különben örökké itt fogunk várni.

Odabent zajlott a fogadás, amelyre Lily tartott, amikor Max hívta.

Rövid időn belül Lily visszatért egy elegáns kerekesszékkel. Beleültették Michelle-t, és Max feltolta a központ oldalsó ajtajához. Bent Lily követte őket egy rendelőbe. A falon lógó diplomákból rájött, hogy Maxé. Ismét meg akarta kérdezni, miért változtatott irányt, de végül magában tartotta a kérdést.

Max kinyújtotta felé a kezét.

– Üdv a fedélzeten, Lily. – A lány ránézett, s az emlékek melegséggel töltötték el. – Lily?

Sietve megrázta a kezét.

– Köszönöm, Max. Örülök, hogy itt dolgozhatok. – Hogy láthatlak. Hirtelen elhúzta a kezét, hátralépett, és észrevette a férfi zavart pillantását. – Komolyan gondolom – tette hozzá. Azt hiszem.

– Jó. – Max a pácienséhez fordult. – Michelle, Lily Scott veszi át Sarah helyét, így gyakorlatilag ő lesz a háziorvosod. Lily, Michelle Baxter.

Lily kezet rázott a nővel.

– Bárcsak jobb körülmények között ismerkedtünk volna meg.

– Hát igen. – Michelle elpirult. – Úgy viselkedek, mint egy elkényeztetett kölyök, de ez olyan frusztráló.

– Semmi baj. Ebben a helyzetben bárki dühös lenne.

Olykor rossz dolgok történtek, ezt ő is nagyon jól tudta.

Alig hat hónappal ezelőtt költözött be a szingapúri lakásba, amelyet vőlegényével, Leóval osztott meg. Leo becsomagolt bőröndökkel várta, az asztalon egy egyszerű repülőjegy Skóciába és az útlevele. Visszatért szülővárosába – Lily nélkül. Vissza a barátnőjéhez, akivel csak néhány hónappal azelőtt szakított, hogy megismerte Lilyt. Lily addig nem is hallott erről a nőről, de nyilvánvalóan Leo hónapok óta folyamatosan kapcsolatban állt vele. Lily szerette Leót, de ez nem számított.

Két tönkrement kapcsolat mutatta meg, milyen szerencsétlen a szerelemben, milyen kevéssé szeretetre méltó. Két férfi is megcsalta – ezt jobb, ha nem felejti el. Végül is ezért is fontolgatta, hogy egyedül vállal gyereket.

Max beszélt Michelle-lel:

– Hármasban újra talpra állítunk, és lekörözöd ezeket a briteket.

– Gondolod? – Remény csillant a nő szemében. – Remélem, igazad lesz.

– Nem lesz könnyű, de meg fogjuk csinálni. Pozitívan kell gondolkodnod. Ez ugyanolyan fontos, mint minden más. – Max tiszteletet parancsoló tekintetét a páciensére szegezte. – Hozok valamit a fájdalomra, és hívok mentőt.

Michelle bólintott.

A félig nyitott ajtón keresztül nevetés hallatszott, Max odanézett.

– Jobb, ha bemész, és megismerkedsz mindenkivel, Lily. Majd én is jövök, ha Michelle már úton van. De előtte talán megnézhetnéd magad a tükörben. – Max a fejével egy másik ajtóra mutatott. – Van egy folt az arcodon.

Lily pislogott.

– Köszönöm.

Max elmosolyodott.

– Nincs mit.

Ma este Max olyan oldalát mutatta, amelyet Lily még soha nem látott. Vagy annyira elszántan kereste a hibáit, magát védve, hogy nem vette észre, ami ott volt az orra előtt? Az ágybeli gyengédségével felkeltette a kíváncsiságát, és a köztük lévő szenvedély olyan volt, mint egy tűzvész. Max biztos nem hiányolt benne semmit mint szexpartnerben, de Lily nem maradt elég sokáig mellette ahhoz, hogy megkockáztassa, hogy a férfi ejti.

Ritkán tapasztalt kudarcot, inkább csak a kapcsolataiban. Két fiútestvérrel nőtt fel, akik folyamatosan arra ösztönözték, hogy bizonyítsa, minden farmmunkában ugyanolyan jó, mint ők, ami segített neki ellenállóvá válni. Sajnos azonban ebből nem tanulta meg megvédeni a szívét, túl könnyen odaadta. De most már csak a jövendőbeli babájának.

A fürdőszobában letörölte a szempillafestéket, és nevetett magán. Lehet, hogy máshogy néz ki és másképp beszél, de Max az Max. Ezt meg kell jegyeznie magának. Mostantól nem hagyja, hogy a múltbeli sérelmei eltereljék a figyelmét, hanem nyitott lesz a lehetőségekre.

– Hát itt vagy. – Devlin, az egyik partner, apja régi barátja meleg mosollyal közeledett felé, amikor belépett a recepcióra. – Már azt hittem, keresőcsapatot kell küldeni utánad.

– Egy nő balesetet szenvedett, amikor felszállt a buszra. Max éppen vele foglalkozik – magyarázta Lily. – Klassz itt lenni.

Még úgy is, hogy Max itt van.

Max vállával az ajtókeretnek támaszkodva nézte, ahogy Lily körbejárja a termet. A keze még mindig bizsergett ott, ahol megérintette. Lily szemében megcsillant a döbbenet, hasonló ahhoz, ami az ő gyomrát is megrázta. Ugyanaz az érzés, mint három évvel ezelőtt. Nyilvánvalóan még a mögötte álló fárasztó időszak sem változtatott ezen. Lilynek könnyen ment neki, hogy mindenkivel lazán bánjon, de a gazdag származás mindenkinek megerősíti az önbizalmát – és neki bőven volt belőle.

Max megnehezítette az életét, és most már bánta. Lilyvel kapcsolatban sok minden volt, amit bánt, és ez magában foglalta a kalandjuk hirtelen végét is. Nem kezelte jól a helyzetet, udvariatlan volt vele, hogy elrejtse, mennyire megbántódott. Mert hihetetlenül hangzik, de elkezdte olyan nőként látni, akivel talán kockáztatni tudna.

Az ágyban Lily különleges volt, más, mint a többi nő, akivel lefeküdt. De Max megfogadta, hogy egyedülálló marad, amíg be nem fejezi a képzését – hogy ne terelje el a figyelmét, és ne bukjon el. Meg kellett mutatnia az apjának, hogy érdemes a szeretetre, miután anyja elhagyta a családot, és magával vitte a húgát. Ámde az apja nem volt éppen szerető és gondoskodó, hanem követelő és szigorú. Max csak nemrégiben jött rá, hogy ez az ő részéről a szeretet megnyilvánulása volt.

Még mindig Lilyt nézte. Egyszerűen elbűvölő.

Rövid kalandjuk után Maxben megmaradt az érzés, hogy van még valami benne, amit nem értett meg teljesen. Valami, ami őbenne tüzet gyújtott. Valami, amivel nem akart szembenézni, ezért gyorsan más, odaadóbb lehetőségek felé fordult. De soha nem felejtette el azokat az éjszakákat, soha nem fogadta el a szakítást. Ő többet akart, Lily nem.

Mély levegőt vett, és alaposabban megnézte. Magas, karcsú alakja kerekdedebb lett, ami jól állt neki – őt pedig kellemetlenül felizgatta.

Miután beszélt Devlinnel, Lily megfordult, és észrevette a tekintetét. Mosolya egy pillanatra elhalványult, majd visszatért – őszinte mosoly. Aztán odajött hozzá. Barátságos volt, olyan laza, amilyet még soha nem látott egy nőben sem. Ez tetszett neki.

Lilynek nem kell tudnia, milyen nehéz időket élt át, amióta utoljára látták egymást, ezért mélyen eltemetett magában minden gondolatot a múltról és arról, mi lehetett volna, ha lett volna bátorsága kockáztatni.

– Max, kezdjük elölről? Hogy vagy?

– Nem kell elölről kezdenünk. – De nem tudta megállni, hogy ne ugrassa egy kicsit. – Helló, Lady Lily. Hogy van?

A lány röviden ránézett, majd teljesen váratlanul nevetni kezdett.

– Valószínűleg jobban, mint akkoriban. És te?

– Én is. Úgy tűnik, tehetségünk van ahhoz, hogy ugyanannál a cégnél dolgozzunk, mi?

Lily bólintott, nem tudva, hová akar kilyukadni, ezért úgy döntött, semleges marad.

– Örülök, hogy újra veled dolgozhatok.

A szavak hamisan csengtek. A kölcsönös ellenszenvük főként abból fakadt, hogy semmi közös nem volt bennük, kivéve a sok örömöt az ágyban. Bár nem tetszett neki, ahogy a férfi a nőkkel bánt, lefeküdt vele, a strigulája lett, mert vonzónak, talán még szeretetre méltónak is akarta érezni magát. Mintha azt a férfit választotta volna, akit a legnehezebb lenyűgözni, hogy bebizonyítsa, legyőzte a hiányosságait.

Arcán pír ömlött szét. Elfordította a tekintetét, aztán azonnal újra ránézett.

Max rámeredt. A zöld szemében csillogó fény, amelyre igen jól emlékezett, azt mutatta, hogy kétségbe vonja az őszinteségét.

– Ne túlozzuk el, Lily. – Úgy hangzott, mintha mindkettőjüket figyelmeztetné. Aztán egy kis mosolyt küldött felé. – Örülök, hogy itt vagy. – A tekintete tiszta és határozott volt.

Talán komolyan is gondolta. Lilynek el kellett gondolkodnia. Ismét feltűnt neki, hogy nagyon megváltozott. Felnőtt, és már nem olyan pimasz. Önbizalmában új mélység volt, és paradox módon néhány repedés is rajta.

Valami szörnyűség történt vele. Senki sem változik meg csak úgy magától ilyen drasztikusan.

– Köszönöm. Alig várom, hogy elkezdhessük. De meglep, hogy általános orvos vagy, aki sportorvoslással foglalkozik. – Max összeszűkítette a szemét, mire Lily gyorsan hozzátette: – Nem kritizálom a választásodat, Max. Imádom az általános orvostudományt, és megértem azokat, akik ezt szeretnék gyakorolni. Csak annyira elszánt voltál, hogy ortopéd sebész leszel.

Max elutasítóan mosolygott.

– Azt akartam, de aztán meggondoltam magam, mert többet akartam látni a betegeimből, mint egy konzultációt, amit néhány perc beszélgetés követett a műtét előtt, egy utolsó kézfogás, és viszlát. – A válla ellazult, miközben teljes figyelmét Lilyre összpontosította, ami meleg és kellemes érzést váltott ki a lányból. – Túl személytelen.

– Teljesen egyetértek.

Max arca megfeszült.

– Úgy hallottam, nemrég még Szingapúrban dolgoztál.

– Igen, egy nemzetközi egészségügyi központban. Lenyűgöző ország, és fantasztikus volt az utcai kaja.

– Mi hozott vissza Aucklandbe?

– Egyszerűen eljött az ideje. Soha nem akartam véglegesen külföldön maradni.

Miért is maradt volna, miután Leo összecsomagolt? Max biztos tudja, hogy egyedülálló. De ez nem fontos. Nem keres partnert, és ő nem az a férfi, akitől gyereket akar. Lehet, hogy megváltozott, de ő nem bízik benne annyira, hogy egy babát is bevenne a képbe. Lehetséges, hogy részt akarna venni a gyerek nevelésében, és nem csak DNS-t adni.

– Hiányzott a családom – tette hozzá.

– Hogy van az unokahúgod? Josie, ugye?

Ennyi idő után még emlékszik a nevére? Hihetetlen. Úgy tűnt, Maxben több van, mint amit ő annak idején elismert. Ezek szerint mégse mindig csak magával volt elfoglalva.

– Jól van. Semmi sem állíthatja meg, olyan erős a mentális ereje, hogy az már ijesztő. – Nevetett. Aztán elhallgatott. Milyen furcsa így beszélgetni, korábban soha nem tették. – Jövő héten ő is részt vesz az „Érezd jól magad!” táboron.

A táborban, amelyet Lily fogyatékkal élő gyerekek számára hozott létre, unokahúgát szem előtt tartva. Josie nyitott gerinccel született, de kitartásával folyamatosan lenyűgözte Lilyt. Minden gyereknek rendelkeznie kellene ezzel a rugalmassággal, különösen azoknak, akiknek súlyos akadályokat kell leküzdeniük.

– Whangaparaoában? Tudod, hogy én is ott leszek?

Lily bólintott.

– Igen, tudom.

Devlintől hallotta, aki a beosztást készítette. Ő volt a legnagyobb támogatója, és mindig keresett orvosi személyzetet, akik felváltva segítettek. Ritkán fordultak elő súlyos sérülések, de jó volt, ha valakivel beszélhetett a kisebb-nagyobb bajokról. Devlin megértette, hogy Lily nem akarja, hogy kiderüljön, ő alapította a tábort. Titokban tartotta, csak az ügyvédje – egyben legjobb barátnője –, a családja és Devlin tudott róla.

– Alig várom – mondta Max. – Kivettem az egész hetet.

– Remélem, becsomagolod a sportruháidat. Szükség lesz rád bíróként és edzőként.

Max alaposan mustrálta, mintha többet sejtene a szavai mögött.

– Már jártam ott Josie-val, és tagja vagyok az igazgatóságnak – tette hozzá Lily magyarázatképpen.

– Ott leszel jövő héten?

A fenébe, szépen belesétált a csapdába.

– A családunk tengerparti házában leszek a közelben, ha Josie-nak szüksége lenne rám. Természetesen benézek hozzá néha, hogy hogy van.

A tengerparti ház említése váltotta ki ezt a tekintetet Maxből. A családja gazdag, ezen nem tud változtatni, de Max soha nem értette meg, és mindig azt mondta, neki könnyű, míg más rezidensek keményen tanulnak és halálra dolgozzák magukat, hogy megéljenek, aztán hatalmas kölcsönöket kell visszafizetniük, miután befejezték az egyetemet. Nem tudta, hogy Lily más módon fizetett: minden évben dolgozott a családi szőlőültetvényen.

– Kell egy hét szabadság, mielőtt itt kezdek. A költözés után jót fog tenni egy kis idő magamra, hogy kipihenjem a kimerültséget.

Max végigmérte, és ő várakozón megborzongott. Mit vár? Nem tudta.

– Kimerültség? Ez nem úgy hangzik, mint az a Lily Scott, akit ismerek.

– Jól vagyok. Költözés, álláskeresés, egy kis stressz, úgyhogy igen, szükségem van a pihenésre. Ennyi az egész.

Max hátralépett.

– Jó. Örülök, hogy ezt hallom. – Aztán újra ránézett. – Milyen stressz?

– Döntési stressz. Meg akartam találni a megfelelő állást, amire a jövőmet építhetem.

– Érthető. – Max bólintott, de továbbra is kérdőn nézett rá.

Aggódik? Érte? Úgy néz ki. A múlt emlékei miatt felkúszó félelem elcsitult. Ha Max kedves tud lenni hozzá, akkor neki is ugyanolyan kedvesnek, ha nem még kedvesebbnek kell lennie. Mint kolléga a kollégával.

Enyhe borzongás futott végig a hátán. Sem előtte, sem utána nem volt olyan éjszaka, mint az, amit ezzel a férfival töltött.

– Hé, ti ketten. Ti vagytok az egyetlen, akinek nincs pohár a kezében, és mindjárt kezdődnek a beszédek. – Devlin melléjük állt két pohár vörösborral a kezében.

– Mondd, hogy ez egy Scott merlot-cabernet – nevetett Max. – Mindig ez az első választásom, ha új-zélandi vörösborról van szó.

– Mi más lenne? – válaszolta Devlin. – Jól van, akkor kezdjük el a műsort, mielőtt az emberek elmennek vacsorázni. – Megkocogtatta a poharát. – Figyelmet kérek! – Azonnal csend lett a teremben. – Sarah, gyere, hadd áradozzak rólad egy kicsit.

Sarah odalépett hozzá, szívélyes mosollyal az arcán.

– Ez lenne az első alkalom.

Amikor a nevetés elhalt, Devlin folytatta:

– Csodálatos munkatárs voltál a rendelőben. Mindannyiunkat mozgásban tartottál, és mindannyiunkkal és a betegeiddel is szoros kapcsolatot építettél ki.

Miközben Devlin dicsérte Sarah tehetségét, Lily körülnézett a jelenlévők között, akikkel hamarosan együtt fog dolgozni. Mindenki arcán őszinte szeretet tükröződött Sarah iránt, és csak remélni tudta, hogy méltó utódja lesz annak az orvosnak, akit mindenki ennyire tisztel.

Mély levegőt vett, és kortyolt a borából. Mi van, ha kevésnek bizonyul a pozícióhoz? Bár… Szingapúrban jó munkát végzett, és kiváló referenciákkal tért haza – miért lenne kevés hozzá? Devlin személyesen vette fel. Nem tette volna, ha nem lenne alkalmas.

Ennek ellenére aggodalom töltötte el, és nem értette az okát. Választ keresve a poharába bámult.

– Hé. – Balról valaki finoman meglökte. Max. – Figyelj. – Még mindig olyan halkan beszélt, hogy senki más nem hallotta.

Amikor körülnézett, Lily észrevette, hogy mindenki őt nézi, magabiztosan kiegyenesítette a vállát.

– Örömmel adom át neked a stafétát, Lily. Remekül fogod csinálni. – Sarah odament hozzá, és megölelte. – Komolyan mondom – súgta.

Lily viszonozta az ölelést. Órákat töltöttek azzal, hogy végigvették a betegeket, és néhányszor együtt ebédeltek az utca végi étteremben.

– Mindent megteszek. – Pokolba a kételyekkel.

Devlin még nem fejezte be.

– Isten hozott, Lily. Nagyon örülök, hogy csatlakozol hozzánk. – Aztán felemelte a poharát. – Koccintsunk Sarah-ra és Lilyre, aztán folytassuk az estét.

Amikor a zajszint újra megemelkedett, Lily a háttérben maradt. Max az övéhez koccintotta a poharát.

– Van kedved később elmenni a Capacióba? Ehetnénk valamit, és beszélgethetnénk.

Max el akar menni vele vacsorázni. De biztos nem randira gondol? Udvariatlanság lenne visszautasítani, de a férfi felforgatta az emlékeit és előzetes elképzeléseit, és ez zavarba ejtette. Szüksége volt egy kis távolságra, hogy emlékezzen rá: nem keres férfit, aki megosztja vele az életét, főleg nem ezt a férfit.

– Sajnos találkozóm van a sógornőmmel. – Azonnal megbánta a szavait, de már késő volt. – Esetleg legközelebb?

– Persze.

De Max tekintete alapján nem lesz következő alkalom.

2. FEJEZET

Max befordult a kanyarban, és fékezett. Egy SUV vészvillogóval állt a mellékút közepén, amely „Érezd jól magad!” táborhoz vezetett a Whangaparaoa-félsziget másik végén. Előtte hatalmas fenyőfa vett el minden reményt, hogy továbbhaladjon.

– A fenébe. A főúton kellett volna maradnom.

Lily rábeszélte, hogy térjen le az útról, és most már majdnem a tengerparti házuk előtt állt. Szerencsére legkorábban tíz órakor várták a táborban.

Zárt ablakok mellett is hallotta a láncfűrészeket. Két ember ágakat vágott le a fáról, míg két idősebb férfi a levágott részeket az út szélére rakta, hogy azokat egy közeli traktorhoz kapcsolt pótkocsira rakhassák.

Max kiszállt, kabátját az ülésre dobta, becsapta az ajtót, és odament a férfiakhoz.

– Segíthetek?

Az egyik férfi felegyenesedett, arcán izzadság csillogott a hideg téli levegő ellenére.

– Persze, haver. Nem tudjuk tartani a lépést a másik kettővel.

Max átnézett azokra, akik a láncfűrészekkel dolgoztak, és megdermedt. Csak nem…? De mért is ne? Lily újra és újra meglepte. Nem tudta levenni róla a szemét. Formás a megfelelő helyeken, túlméretezett, kockás munkaruhában, amit még soha nem látott rajta.

– Tessék, vedd fel ezt. – Egy férfi bőr munkakesztyűket nyújtott neki. – Hogy ne menjen szálka a kezedbe. Archie vagyok, ő George. Ott pedig Cal. Ahogy elnézem, Lilyt már ismered.

– Max vagyok. – Megdöbbenve bámult rájuk, mikor ügyesen nekiláttak egy nagy ágnak. – Mit csinál azzal a veszélyes szerszámmal?

– Jobb, ha ezt nem hallja, különben elveszítheted egy lábadat. – Archie nevetett. – Hidd el, nagyon jól bánik a láncfűrésszel.

A faág dübörögve a földre zuhant, Lily fölegyenesedett, és felé fordult. Aztán pislogott.

– Max? – Elmosolyodott.

– Az hát.

Miért nem vette észre eddig, milyen gyönyörű a mosolya? Mert olyan ritkán mosolygott rá. Ami jó, különben állandóan görcsben lenne a gyomra. Bólintott, és elkezdte a fadarabokat a pótkocsihoz vinni. Vállizmai megfeszültek, amikor érezte, hogy Lily figyeli, és odajön hozzá.

– Mikor dőltek ki ezek a fák? – kérdezte, hogy ne mondja ki, ami valójában a fejében járt.

– Ma reggel öt körül. A napkeltét vártuk, hogy elkezdhessük. Hogyhogy erre jössz? A kereszteződésnél egy figyelmeztető táblának kellene állnia. – Teljesen nyugodtan lélegzett, pedig a láncfűrész biztos nehéz volt.

– Nem volt ott. Vagy nem vettem észre.

Minden lehetséges, elvégre Lilyről ábrándozott. Csalódást okozott neki, amikor múlt csütörtökön elutasította a vacsorameghívását. Régebben ez frusztrálta volna, de ma már nem. Úgy tűnt, ezt felváltotta a vágy, hogy megismerje a lányt, megértse az érzéseit. Érzéseket, melyeket jobb volna kerülnie, de már nem tud figyelmen kívül hagyni.

Lily viszonozta a mosolyát.

– Korán indultál. Egy óra múlva simán átjutottál volna.

– Egy óra múlva már nem lesz úttorlasz?

– Kicsit lejjebb már eltávolítottunk egy kisebb fát… Na jobb is, ha folytatom. Nem gond, ha segítesz? A fenyő elég gyantás. A ház mögötti garázsban vannak overálok, ha szeretnél. – A festett, lapos faház felé biccentett.

– Van egy farmerem és egy régi ingem a kocsiban.

Főleg laza ruhákat pakolt be erre a hétre. Kinyitotta a csomagtartót és a derékövét, és mosolygott, amikor Lily visszarohant a kidőlt fákhoz. Prűdnek tűnt, pedig minden volt, csak az nem – legalábbis az ágyban.

Max mély levegőt vett.

Csodásak voltak vele az éjszakák. Mintha átállított volna egy kapcsolót: a vitatkozókedvű lány tüzes és izgató lett. Mintha két énje lett volna. Utána egy harmadik is megjelent, amikor elment, és csípős válaszokkal tartotta magát távol tőle.

Lily előtt Max váltogatta a nőket, de akkor rájött, hogy önző volt. Először Lily, majd a rák tanította meg neki, milyen fontos a kedvesség és az őszinteség.

Apja fia volt: kemény. Amire nem volt büszke, miután megértette, hogy ezzel másokat bánt. Pedig szerette az apját. Az örege orvos akart lenni, de a családja nagyon szegény volt, ezért tizenöt évesen otthagyta az iskolát, hogy dolgozni kezdjen. Max az ő kedvéért akart orvostudományt tanulni. Az egyetemen elfogadottnak érezte magát, és először volt boldog. Megtalálta a helyét. Csak amikor megbetegedett, vallotta be az anyja, hogy büszke rá. Ugyanezt az apja is megmondta neki a maga nyers módján.

Az a pillanat eloszlatta a sötét felhőt, mely egész életében a szívén ült.

Apa büszke rám. És anya is.

A családja nőtagjai nem hagyták teljesen magára a válás után. Időt töltött velük, mivel csak három utcával arrébb laktak, és mostohaapja elfogadta a családja tagjaként. Max elhatározta, hogy apja példáját követve bátornak mutatkozik, és elrejti fájdalmát.

Visszagondolva Lily volt az egyetlen kivétel az életében. Eleinte olyan volt, mint bármely másik randipartner, de Lily hamar rá tudta volna venni, hogy a tenyeréből egyen. Igen, ez volt az első és egyetlen alkalom, hogy másnak nevezte a szexet. Jó okkal. A szexnek semmi köze nem volt a szívéhez – Lilynek annál inkább.

Ez mindent megváltoztatott. Ezért emelte fel a védőfalait. Még most sem értette, miért. És egyáltalán: miért vált ki belőle Lily ilyen érzést, ha nem is álltak közel egymáshoz?

A láncfűrész újra beindult. Lily és a társa óvatosak voltak, távolságot tartottak egymástól, folyamatosan figyelték, hol van a másik. A láncfűrész veszedelmes jószág.

Már a gondolat is, hogy valami történhet vele… Nem, nem akarta felidézni ezt a szörnyű képet.

– Tudja, mit csinál – mondta mellette Archie.

Max megborzongott.

– Ebben biztos vagyok, de rossz nézni.

– Az apjától és a testvéreitől tanulta. – Archie halkan nevetett. – Lilyt senki sem tudta megállítani. Csak annyit kellett mondani, hogy valamit nem tud megcsinálni, és máris bebizonyította az ellenkezőjét.

– Ismerem. Bár az orvostudományban soha nem próbálta semminek az ellenkezőjét bizonyítani. Ott csak arra törekedett, hogy ne kövessen el hibákat.

Pontosan úgy, mint ő. Hasonlítanak egymásra. Mi más lehet még közös bennük, amiről nem tud?

– Együtt dolgoztál vele?

– A képzés alatt.

Amikor mindkét láncfűrész kikapcsolt, a csend elsöprő volt. Lily letörölte kezét az overálján, amely kiemelte csípőjének íveit. Max elfojtott egy nyögést: a vágy úgy hatott rá, mint egy szúrás.

– Kész vagyunk – kiáltotta Lily. – Takarítsuk el a többit az útról, aztán menjünk kávézni.

– Ez a legjobb hír, amit ma reggel hallottam.

Tovább kellett volna mennie a táborba, nem pedig Lilyvel és a barátaival töltenie az idejét. De a gondolat, hogy még egy kicsit maradhat, meleg érzéssel töltötte el. Felemelte a fadarabot a vállára, és elindult a pótkocsi felé.

Körülnézett, belélegezte a hideg, sós levegőt, magába szívta a hullámok hangját. Sirályok rikoltoztak. Nyugalom öntötte el. Ez remek hely egy hétre, hogy távol legyen a belváros őrületétől. Nem csoda, hogy Lily idejött, mielőtt munkába áll.

– Ha szerencsétek van, szalonnát és tojást is kaptok, fiúk. – Lily mindannyiukra gondolt, de közvetlenül őrá mosolygott.

Visszautasíthatta volna, ahogy Lily a múlt héten, de nem tudta. Olyan melegséget érzett, amit régóta nem. Jó érzés volt, helyénvaló, és többet akart belőle. Óvatosság? Elege volt belőle. Ismét Lily volt az, aki megingatta szándékát, hogy egyedülálló marad.

Az az elszigeteltségben telt hónap, hogy védtelen teste ne kapjon el semmilyen kórokozót… A kemoterápia utáni hetek, amikor nem akarta, hogy bárki is lehangoltnak lássa, a kopaszságáról nem is beszélve…

Most a rák kiújulásától való félelem visszatartotta attól, hogy kapcsolatba lépjen egy nővel. Nem akarta látni, hogy az a nő hogyan birkózik meg a legrosszabb eshetőséggel, s hogy ez ugyanúgy összetöri a szívét, mint az övét. Nem volt éppen klassz dolog ilyen távolságot tartani mindenkitől, különösen Lilytől, ha Max elfogadta, hogy nincs garantálva a jövője.

Nyugodj meg. Most beszéltél Lilyvel, és máris ezeken jár az eszed? Lazíts.

– Gombával?

Lily fél szemöldöke felemelkedett.

– Ez a pasas mindent akar.

Max vállat vont.

– Paradicsom?

– Azt hittem, ismered – nyögte Archie, miközben egy testmagasságú fadarabot húzott ki az útról.

– Hadd segítsek. – Max levette az öregről a nehéz terhet. – Nem lenne jó, ha orra buknál, mert Lily nem fűrészelte át.

– Az én hibám, mi? Fogom a másik végét. – Lily felemelte a végét, és elindult a pótkocsi felé, így Maxnek nem maradt más választása, mint követni őt, vagy a fát a lábujjaira esni.

– Ez nem volt nagy kihívás – morogta. Arra gondolt, amit Archie mondott: hogy Lily mindig elfogadta a kihívásokat.

– Nem, ez Archie szívéről szól – tette hozzá halkan Lily, miközben a terhet a pótkocsira emelték. – Szívritmuszavarai vannak.

– Ez magyarázza a nehéz légzését. Kemény öreg, mi?

– Igen. Jobb neki, mint egész nap a hintaszékben ülni.

– Azt már nem tudok – szólt közbe Archie. – Nincs újság.

– Mi a baj az internettel? – kérdezte Max pimaszul.

–