Ariel Lawhon: Code Name Hélène

Copyright © 2020 by Ariel Lawhon

Hungarian translation © Török Krisztina, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ariel Lawhon: Code Name Hélène

Doubleday, a division of Penguin Random House LLC, New York

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-909-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-910-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Borítókép: Trevillion

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Műfaj: történelmi regény

Ez a mű a történelem valós eseményeit és valós hőseit mutatja be a történelmi teljesség igénye nélkül, regény formában. Egyes szereplők azonban az írói képzelet szülöttei és mint ilyenek, ha emlékeztetnek is élő vagy valaha élt személyekre, az csakis a véletlen szeszélyének köszönhető.

Férjemnek, Ashley-nek. Örökké. És még azon is túl.

Azonkívül Sally Burgess-nek, aki megfenyegetett, hogy nem leszünk többé barátok, ha nem írom meg ezt a könyvet.

És Elisabeth-nek, aki valóra váltja az álmokat.

Minden. Áldott. Alkalommal.

„A háború túlságosan is fontos ahhoz,
hogy a tábornokokra hagyjuk.”

– GEORGES CLÉMENCEAU,
FRANCIAORSZÁG MINISZTERELNÖKE, 1917

NANCY GRACE AUGUSTA WAKE

A következő neveken is ismert:

Harcosként:

Madame Andrée

Embercsempészként:

Lucienne Carlier

Kémként:

Hélène

Keresett német célpontként:

A Fehéregér

ELSŐ RÉSZ

Nancy Grace Augusta Wake

„Annyira visszaéltek már szerelmi regényekben a pillantással, hogy ez végre megszűnt számítani. Ma már alig meri az ember azt mondani, hogy két lény megszerette egymást, mert megnézte egymást. Pedig így lesz szerelmes az ember és csupán csak így.”*

– VICTOR HUGO: A NYOMORULTAK

Hélène

ANGLIA, BENSON KATONAI REPÜLŐTÉR

1944. február 29.

Sok néven ismernek.

Némelyik igazi, már a születésemkor egyből négyet is kaptam, de a java része gondosan kieszelt identitás, amelyek védelmében átjutok az ellenőrző pontokon és a határokon. Hamis utazási okmányokra felvezetett hazugságok. Kormányzati nyilvántartásokba begépelt adatok. Körözési falragaszokra kiplakátolt alteregók. A személyiségem a körülményekhez alkalmazkodó, folyton változó valami.

Ma éjjel Hélène vagyok, és hazamegyek.

Február 29-e van. Szökőnap. Megfog a dolog iróniája, hogy épp ezen a napon szökellek ki életemben először egy repülőgépből. Az előbb emeltek be a Liberator gyomrába, mintha valami ormótlan csomag lennék. Rajtam van ugyanis a szövetnadrágom, a selyemharisnyám, egy blúz és azon a kezeslábas, bádogsisak és a brit katonai bakancs, és hogy ne legyen annyira egyszerű, a teveszőr nagykabátom és az ejtőernyőzsák teszi teljessé az együttest. Na persze nem divatbemutatóra tartok, és még csak nem is barátkozni jöttem, nem izgat, hogy körülöttem a férfiak mind úgy méregetnek, mint valami űrből pottyant lényt. Arról nem is beszélve, hogy iszonyatosan másnapos vagyok. És szerintem hányni fogok.

Összesen négyen vagyunk: a RAF pilóta, a rádiós, Hubert – ő a társam ezen a küldetésen – és én. Szedett-vedett banda. Elhelyezkedem Hubert-rel szemben a kiugrónyílás mellett, és mindketten zaklatottan nézzük végig, ahogy a lábunk előtt bezárul a padló. Fogaskerekek nyikorognak, fém csattog, ránk zárul a gépezet. Annyira bánom azt a harmadik üveg bort, amit megittam este a fiúkkal. Az irányítás elnapolta az indulást, hogy legyen időnk betanulni a fedősztorinkat, következésképpen egy huzamban két vad éjszakán át ünnepeltük a közelgő indulást és a minden valószínűség szerint ránk váró halált. A végén már tele torokból üvöltöttük a Vérzivatart, azóta is itt zakatol az agyamban az a hülye dal.

– Vérbe, vérbe, ez ám a pokoli halál… – dúdolom, és látom, hogy a pilóta kedélyesen rám somolyog. Vállat vonok, mi van, ez tény. Ez aztán pokoli halál lehet. De persze már késő, a négy motor dühödt hörgéssel kap életre.

Némán számolok magamban, ahogy a gép gurulni kezd a kifutón. Tíz. Húsz. Harminc – szent isten, mikor emelkedik már el ez az izé a földtől? – negyven. Aztán nagyot rándul a gyomrom: a gép részeg sirályként huppan fel a levegőbe. Szuszogva és zihálva, hörögve hasít bele a Liberator az angol vidék felett alacsonyan ülő fellegekbe, a hang meg… mintha nagy marék csavart hajítottak volna a húsdarálóba.

Miután a fellegek fölé érünk, a motorok halkabb üvöltésre váltanak, a rádiós pedig kérdőn fordul felém:

– Banya? – ordítja.

Normális körülmények között ezt a lelkemre venném, de a Banya történetesen épp a fedőnevem, kifejezetten erre a repülőútra kaptam. Biccentek.

A rádiós visszafordul a műszereihez, hívja az Irányítást:

– Banya a fedélzeten – jelenti, hátrapillant Hubert-re –, és Puding is. Az ugrásig körülbelül két óra.

Szegény csóka, nem ő tehet róla. Nem tudja az igazi fedőnevünket, az igazi nevünket meg pláne nem. Amit nem kell tudni, azt nem kell tudni, satöbbi, satöbbi. Hubert-re fintorgok, ő visszavigyorog. Volt már némi vitánk, hogy melyikünknek bénább a hívóneve. Az enyém csak szexista, de az övé ostoba, szóval végül kiegyeztünk egy erős döntetlenben.

– Legalább meleg van idebenn – mondom, de Hubert már elhelyezkedett, lehunyta a szemét, aludni próbál. Nehezen tudnám megmondani, hogy hallotta-e egyáltalán, amit mondtam. Hubert nem az a locska-fecske fazon.

Ahogy a Liberator egyre feljebb emelkedik, forogni kezd a gyomrom, próbálom eldönteni, hogy most hányjak-e, vagy halasszam kicsit későbbre, de a dilemmát megoldja, hogy a rádiós lehuppan a mellettem lévő ülésbe.

– Nincs magában semmi banyás – kezdi. – Tényleg így szokták nevezni?

– Gyakrabban kezdik ny-nyel.

A rádiós amerikai, texasi, vagyis tőrőlmetszett úriember, kell pár pillanat, mire leesik neki a poén.

– Anyukám csomót kötne a gigámra, ha ilyesmit mondanék egy hölgyre.

– Nagy mázlija, hogy ritkán ér az a vád, hogy hölgy volnék – kacsintok rá, és azért olyan rég még nem vagyok férjnél, hogy élvezzem a pirulását.

Aztán alaposabban megnéz magának, felméri a fura viseletemet.

– Még soha nem ugrott ki tőlünk nő.

– Tőlünk?

– Hetente háromszor-négyszer tesszük meg az utat – int a pilóta irányába. – De maga az első lány, akit kihajítunk.

– Jobb, ha megszokja, Texas. Vagy tízen jönnek még utánam.

– Na, hát remélem, hogy maguk megoldják, amit a férfiak képtelenek elintézni.

– Ami mi is volna?

– Elrendezni ezt a háborút. Végleg. Mennék már haza nagyon.

Visszamegy a rádiójához, én meg próbálok kényelmesebben elhelyezkedni. Sajnos egy rázkódó bombázóban nem adja magát könnyen az alvás, pláne, ha az ember a hányását igyekszik valahogy visszaparancsolni. Ennyi elég is, hogy megfogadjam, soha többé nem iszom. Jó, a soha talán túlzás, de most egy ideig elég volt. Mert azért ne felejtsük el, hogy háború van, és az ember lánya azzal vigasztalódik, ami a keze ügyébe kerül.

Jó pár percig némán birkózom nyugtalan gyomrommal, amikor valami az ölembe pottyan. Ahogy kinyitom a szememet, egy barna papírzacskót látok. Benne löncshúsos szendvics.

Istenem, irgalmazz!

Felpillantok, a pilóta kihajol az üléséből, fél keze a kormányon, a másikkal egy kulacsot nyújt felém.

– Fogja! – kiáltja. – Igya meg, ez segít!

– Nagyon kedves, de…

– Hányinger ellen a kávé a legjobb – mondja. – Igya meg, pocsékul néz ki!

Igazság szerint a pocsék még enyhe kifejezés, annál ezerszer rémesebben érzem magam, szóval kicsatolom a biztonsági övet, és kitérdelek az ülésből, hogy elérjem a kulacsot. Nagydarab, masszív ember ez a pilóta, átható, mélyen érző tekintettel. Alapvetően nem esetem a bajusz, de az övé határozottan csinos. Ha nem lennék másnapos és férjezett, vonzónak látnám. A korábbi, kedélyes mosolyával mér végig, aztán visszafordul pilótáskodni, én meg fogom a kulacsot, és felveszem a korábbi pozíciómat az ülésemen.

Forró és fekete a kávé, sűrű, mint a szurok. Lassan elkortyolgatom a felét, mintha orvosság lenne, a maradékkal pedig leöblítem a szendvicset. Legalább majonéz bőven volt benne. Amikor végeztem, és megnyugszik a gyomrom, sőt a füleim se dugulnak be meg ki, megint működni kezd az agyam, és végre leesik, hogy a vacsoráját adta nekem.

Miközben az utolsó morzsákat sepregetem le az ölemből, megérzem magamon a rádiós tekintetét. Az öltözékemen akadt fenn, ami nem csoda, röhejesen nézek ki, világos. De kénytelen vagyok valahogy magammal, vagyis magamon vinni mindazt, amire a következő fél évben odaát szükségem lehet. Elkerülhetetlen, hogy úgy nézzek ki, mint valami hajléktalan. Vagy inkább hibbant.

Végül zavartan rázza meg a fejét. Már megszoktam. Gyakran váltom ki ezt a reakciót a férfiakból. Szemközt édesdeden durmol Hubert, a feje félrebillen, hortyog. Nem tudom, a kezeslábasa alatt ő mit visel, lefogadom, hogy valami jellegtelen polgári ruhát. Biztos nem annyira drága darabokat, mint én, de Hubert nem az a feltűnősködő típus. Amolyan Rezzenetlen Képű Sztoikus Angol. Viszont a franciája tökéletes, ezért jön velem ő.

Végül én is elbóbiskolok, még ha ezt alvásnak nem is lehet nevezni. Egy óra múlva a rádiós megveregeti a vállamat:

– Harminc percre vagyunk a leszállótól. De még ne csatolja ki magát, most jön a rázós rész.

– Légörvények?

– Fenét. A németek szeretnek bennünket üdvözölni, amikor elérjük a partvonalat.

– Azt mondja, lőni fognak ránk?

– Igen, asszonyom. De ne aggódjon, ezerszer megcsináltuk már, és még sohasem trafáltak belénk.

Épp hangosan átkozni kezdeném Buckmaster őrnagyot, hogy ezt az aprócska részletet elfelejtette megosztani velünk az eligazításon, amikor egy fülsiketítő robbanás darabokra tépi felettünk a levegőt. A rázós igazából nem a megfelelő kifejezés. Én sokkal inkább a rémisztőre vagy inkább a gyomorkavaróra szavaznék. Esetleg a halálosra. A Liberatort üres babkonzerves dobozként hajigálja a földi légelhárítási tűz, vagy ahogy a rádiósunk nevezi, a tak-tak ágyúk, és lassan felébred bennem a gyanú, hogy szabotőri életem tizenötezer lábbal a francia föld felett ér véget. Lüktet a halántékom, összerándul a gyomrom, izzadság gyöngyözik a homlokomon. De az életemnek nem esik bántódása, egyetlen veszteségem a vacsorám, az a lábamnál végzi a repülő padlóján. A pilótánk kicsit sincs elragadtatva, hogy kávé- és löncshúsadományát szó szerint megrágva és kiköpve szolgáltatom vissza. Sűrűn és őszintén elnézést kérek, miközben buzgón törölgetem a számat a kezeslábasom ujjába. Hubert, akit felriasztott a zárótűz, úgy csóválja a fejét, mintha máris kudarcot vallottam volna az egész küldetéssel.

– Figyeljen, ha meggondolta magát, szívesen visszavisszük – méregeti a lábamnál elterülő, darabos tócsát a rádiós.

– Hogy még egyszer végig kelljen csinálnom ezt a rémséget? Kizárt. Csak vigyenek az ugrási helyre, és hadd szabaduljak erről a szaros gépről!

Egy idő után aztán magunk mögött hagyjuk a tak-tak tüzet, és finoman siklunk lefelé. Alattunk sűrű erdő. Benne lobogó máglya és valami furcsa, pislogó fényjel. Hajnali egyet mutat a karórám. Olyan, mintha a pokol tüzébe ereszkednénk, ahová egy jelzőtorony fénye irányít bennünket.

– Az meg mi? – mutatok ki az ablakon.

– Talán a maguk emberei – vonja meg a vállát a rádiós. – Vagy a németek. Soha nem tudhatjuk biztosan. Mi ugyanis nem maradunk itt, hogy kiderítsük. A cél az, hogy ne lőjenek le bennünket, vili?

– Hát, ha nem a németek azok, akkor is biztosan észrevettek bennünket. Valaki az egész elcseszett erdőt felgyújtotta.

A SOE figyelmeztetett bennünket, hogy a francia ellenállók nem sokat adnak a biztonságra, de azt azért álmomban se hittem volna, hogy efféle farsangi díszkivilágítást rittyentenek a fogadásunkra.

Hubert már az ugrónyílásnál áll, higgadtan csatolja fel a hevederét. A célpontban nincs akkora hely, hogy egyszerre ketten landoljunk, ezért egymás után fogunk kiugrani, és övé lehet az elsőbbség.

Egy közeli domb tetején célzunk be egy tisztást, alig százhúsz méterrel hasítunk a fák lombja felett. Riasztóan közel a föld, egyszerre sok minden suhan át az agyamon, racionális és irracionális dolgok kavalkádja: vajon nem lövöm-e véletlenül lábon saját magamat landoláskor a nadrágom zsebeibe rejtett két revolver valamelyikével, vajon rendesen hajtogatták-e az ejtőernyőmet a bázison, vajon Henri mit csinál most, vajon van-e nálam elég vatta a következő menzeszemhez, vajon hiányzom-e Piconnak, vajon a drága melltartóm kitart-e a küldetés végéig, és mit kezdjek azzal a vízhólyaggal a nagylábujjam belső oldalán. Átismétlem magamban a megsemmisítendő vasúti kereszteződések, hidak, föld alatti vezetékek és üzemanyagraktárak listáját, a biztonságos házak címeit, a kontaktokat, jelszavakat és a londoni főhadiszállás nyilvántartása szerinti ellenállók nevét. Az agyamban sokkal több dolgot rejtegetek, mint a hátizsákomban és a kézitáskámban. Ezért is lapul ott bal mandzsettám második gombjában a ciánkapszula. Átfut az agyamon, hogy vajon kénytelen leszek-e használni, és hogy milyen íze lehet a ciánnak.

– Hatvan másodperc – kiáltja a rádiós a pilótának, aki a hüvelykujjával jelez vissza, és meghúzza jobbján a hosszú, vörösre mázolt kart. A padlónyílás vinnyogva nyílni kezd, és a Liberatorba betör a jeges levegő. A tüdőm majdnem kiszakad. Hálás vagyok a röhejesen súlyos kabátomért.

Miután kinyílt a csapóajtó, a rádiós felénk fordul, és megkezdi a visszaszámlálást:

– Húsz másodperc.

Hubert végtelen nyugalommal álldogál a nyílás mellett. Végül is, katona. Neki nem újdonság az ejtőernyős ugrás. Ezzel szemben én eddig egyetlenegyszer ugrottam odahaza: egy hőlégballonból.

– Tíz másodperc!

Hubert leguggol, széttárja a két karját, mint aki egy sövényen akar átvetődni. Ránt egyet a kötélen, hogy rendesen rögzítette-e.

Aztán már olyan gyorsan röppennek a számok, hogy a fejemet sincs időm kapkodni:

– Öt, négy, három, kettő, egy. Ugrás!

Hubert eltűnik az éjszakában, és egy pillanattal később megfeszül az ugrókötél. Az ernyője kinyílt, nézem, ahogy léggömbként felduzzad alattunk. A rádiós döbbenten mered rám:

– Mit ül még ott? Jöjjön!

– Várjon!

– Nincs időnk, maga következik.

Fél kézzel kicsatolom magamat, a másikat felemelem, és a tenyeremmel tolom el magamtól a férfit; nyugalom. A bajsza alatt átkozódik, míg én kinyitom a táskámat, és keresgélni kezdek benne. A Lizzie Arden rúzsom kell. Kivételesen nem izgat a sok hamis okmány meg a szép kupacban elspájzolt egymillió francia frank. Azt sem ellenőrzöm, hogy megvan-e még a célpontjaim listája. Azt mindenáron el kell juttatnom a megfelelő személyekhez, amint a szövetségesek partot érnek az országban. Az aprócska bátorságrudamat keresem. A Győzelmi vöröst. A háború, a magabiztosság és a szabadság színét. Végül a kisujjam hozzáér az ismerős, hideg fémhez, előrántom a púderdobozzal együtt, amit Buckmastertől kaptam búcsúajándék gyanánt. Közben elhagyjuk az ugrómezőt, a Liberator lusta, nagy ívben visszafordul, én pedig gondosan felkenem a rúzst.

– Mi a fenét művel? – kiabál a rádiós.

– Felfegyverkezem.

És megnyugszom. Összeszedett vagyok. Végre megint önmagam. Gyanús, hogy a rádiósunk nem fog többet tolongani, hogy nőket dobhassanak át a háborús övezetbe, bénultan mered rám, ahogy kihúzom magam, a rúzst visszacsúsztatom a táskámba, összedörzsölöm az ajkaimat, bedugom a kezeslábas alá a táskát, és nagyot rántok a kabátom övén.

– Volt már, aki nem volt hajlandó kiugrani, Texas?

Erre már nem bír nem vigyorogni.

– Összesen egy fazon. Miután kinyílt a csapóajtó, visszaült, becsatolta magát, és egy büdös mukkot se szólt egész visszaúton.

– Logikus – lépek a nyíláshoz, rögzítem a hevederemet, és ellenőrzöm, ahogy korábban Hubert. – Kösz a fuvart.

Megint látom az ugrózónát. Isten se tudja, hol lehet odalent Hubert, nem is foglalkozom a kérdéssel, miközben összeszedem a bátorságom. Nem normális dolog, ha az embernek száguldó gépekből kell kivetnie magát. Nem összeegyeztethető az ember alapvető túlélési ösztönével. De hónapokon át képeztek ki erre, felkészülhettem rá. Ráadásul a férjem is ott van valahol lent, és csakis úgy jutok le hozzá, ha kiugrom. Végül ebből merítek bátorságot, a gondolatból, hogy Henri vár rám. És már időm sincs tovább habozni, odabiccentek a rádiósnak, hosszan beszívom az orromon a levegőt, és felidézem magamban az oktatóm szavait: könyék leszorít, combok összezár. És kilépek a gépből a sötét éjszakába.

Kicsit sem hasonlít arra, amilyen a légballonból volt. A Liberator egy utolsó dühödt hörgéssel eltávolodik, de nem ölel magába a csend, fülszaggatóan visít körülöttem a levegő. Száguld felém a föld, és a nyitózsineg beakadt az ugrókötélbe. Hirtelen erős rántást érzek, bordatörő lökést, kiszorul belőlem a levegő, ahogy az ejtőernyő keresztpántja a mellkasomat préseli. A lábaim úgy himbálóznak, mint valami marionettbábu erőtlen végtagjai. Aztán a másodperc törtrészéig felfelé török, kibomlik a fejem felett az ezüstszín ernyő, és máris lassabban kezdek ereszkedni. Na, ekkor szippant magába az éjszaka néma csendje, de nincs időm kiélvezni, mert a fák alig tizenöt méterre vannak alattam. Egyenesen egy sűrű facsoport felé tartok, a sötét, csupasz, göcsörtös ágak csontvázkarokként kapnak utánam. Nagyot rántok a jobb irányítózsinegen, a lábaim kilódulnak alólam, ahogy az ernyő fordul, de túlságosan is gyorsan veszítek a magasságból, hogy teljesen elkerüljem a facsoportot. Az ernyőm bal sarka fennakad egy óriási tölgy szélső ágán, mintha az ujja hegyével mégis sikerült volna lerántania az égből a végén, és a hám még szorosabban feszül rám. Értelmezhetetlen, hölgyhöz nem méltó hangot hallatok. Két és fél méterrel a föld felett csüngök, levegőt nem kapok, próbálom összeszedni magam, miközben a zsinegeim lusta forgásba bonyolódva kibomlanak. Észak. Dél. Kelet. Nyugat. Ilyen sötétségben képtelenség eldönteni, mi merre van. Uralkodom magamon, várok, csöndben hintázom a fa aljában. Ebből a magasságból ügyesen le tudok ugrani, nem eshet bajom. Megrántom a fém kioldócsatot. Semmi. Még egyszer. Francba! Beragadt. Még három sikertelen próbálkozás, és csak lógok tovább, próbálom kisütni, hogy legyen. El kellene valahogy érnem a harisnyaszáramba dugott kést – a kabátom, a kezeslábasom és a nadrág alatt –, de akkor közvetlen magam alatt megpillantom a vörösen izzó cigarettaparazsat. Mikor végre megint lélegzethez jutok, már a dohányszagot is érzem, a füstöt. És nehéz lépteket hallok, valaki felém tart.

– Remélem, minden francia fa ilyen szépséges gyümölcsöt hoz az idén – szólal meg egy mély férfihang franciául.

A nők háborús fegyverzete nagyon más, a pisztolyok és bombák luxusát ritkán engedhetjük meg magunknak. A mi eszközeink jó szándékból készültek: selyemharisnya, vörös rúzs, kacagás, fifika. Segít, ha sok nyelven tudsz káromkodni, és szemrebbenés nélkül, bűvösen és mélyen belenézel a férfiszempárba. De hitem szerint mind közül a báj a leginkább célravezető fegyverünk.

Így hát kacagással és francia könnyedséggel válaszolok neki az anyanyelvén:

– Elég a francia baromságokból, vágjon már le innen.

Kimondhatatlan megkönnyebbülés, hogy nevetés a válasz:

– Hubert figyelmeztetett, hogy vadul forgatja a szavakat.

– Valóban?

– Oui. Azt mondta, olyan éles a nyelve, hogy a festék is lepotyog tőle a falakról.

Szóval Hubert-t is ő találta meg. Barát, nem ellenség. Vagy legalábbis remélem. Mert manapság az ember nem lehet ebben elég biztos. Ez a francia mindenesetre nem sokkal lehet magasabb nálam, ha egyáltalán, jóképű és cérnavékony. Ez utóbbi mondjuk nem feltétlenül alkat kérdése, a háborús étrendből is adódhat. Akár így, akár úgy, már kúszik is fel a fára a viseltes nadrágjában és galléros ingjében, szájában késsel, aztán ki az ágra, amire felakadtak az ernyőm zsinegei. A ruhája, a mozgása, semmi nem árulja el, hogy melyik oldalon áll. Lehet akár német-szimpatizáns is, aki mindjárt átvágja a torkomat.

– Készen áll? – kérdi, ahogy a kötélhez nyomja a kését.

– Igen.

Három gyors nyisszantás, és a földre huppanok, behajlított lábakkal, ahogy kell. A bakancsom belesüpped a vastag avarba, de a hajam szála se görbül. A francia még a fejem fölött a fán, az ernyőmet rángatja, próbálja leszedni onnan, míg én levedlem a hevederhámot, a kezeslábast, a sisakot és a kabátot. Mire végzek, ő is lehámozza a fáról az ejtőernyőt. Fázom, a leheletem látszik a levegőben, de csak azért se vacogok, és a kabátomat se veszem vissza.

– Van magánál ásó? – kérdezem.

Úgy mered rám, mintha eljegyzési gyűrűt kértem volna:

– Minek?

– Hogy elássuk az ernyőt – mondom, és mutatom neki a hevedert, amit az előbb vettem le –, meg ezt.

Puhán leugrik mellém a földre, a kését összecsukja és zsebre vágja, aztán szép komótosan egy újabb cigarettára gyújt:

– Nem ássuk el.

– Azt a szigorú utasítást kaptam…

– Ilyen lágy anyagot? Ilyen finomat? – a híres francia pillantással mér végig, miközben az ejtőernyőt simogatja. – Később majd még örül neki. Elhiheti.

Gondolom, kirángathatnám a kezéből a hatalmas nejlonleplet, de elég nagy zajjal járna a dulakodás, és már eddig se jártunk épp lábujjhegyen. Inkább csak nézem, ahogy gondosan összehajtogatja. Csak amikor már a hóna alatt pihen a kis csomag, vesz alaposabban szemügyre ez a bizarr kis francia. Szabályosan tanulmányoz, a rúzsomat, a vállig érő, fekete hajamat, a drága kabátomat – amit már elegánsan a karomra vetettem –, a másik könyékhajlatomban himbálódzó Louis Vuitton táskámat. A tekintete végigfut a blúzom gombjain, a szövetnadrágomon, majd a bakancsomon megpihen. Aztán megint felnéz a szemembe:

– Hogy kerül maga épp ide?

A lehető legmeggyőzőbben mosolygok rá, a lefegyverző mosolyommal, mert egyelőre nem bizonyosodtam meg arról, hogy Hubert nem hever a szomszéd árokban átvágott torokkal és nem épp a milícia egyik embere a beszélgetőtársam.

– Nos ez egy nagyon hosszú történet.

Nancy Grace Augusta Wake

Nyolc évvel korábban

PÁRIZS, PONT ROYAL

1936

A franciák sokkal jobban bírják, ha napközben isznak. Nyilván azért, mert nagyobb a rutinjuk, de akkor is bele fogok tanulni, és behozom a lemaradásomat. Örülök, hogy Stephanie már ott vár a Pont Royalban, ott ül a teraszon a szokásos asztalunknál. Karja a díszes korláton nyugszik, két vékony ujja közt ott a hosszú szárú talpaspohár.

Átsietek az úttesten, keresztülvágok a báron, ahol ott nyüzsögnek a szokásos vendégek: a Gallimard-nál dolgozó tweedzakós alkalmazottak hordái. A Pont Royal híres a Gallimard kiadónál dolgozó szerkesztőkből és a környék lapkiadóiban dolgozó újságírókból álló törzsvendégeiről. Ennél jobb helyet keresve se talál az ember lánya a kapcsolatteremtésre és a diszkrét hallgatózásra. Még délután három sincs, és ezek az alakok már túlvannak minimum fél pohár konyakon, a hamutálak csordultig megteltek csikkel. Azzal a félmosollyal ülnek, amely mindig ott díszlik a munkából korán lelépő férfiak arcán, miközben félig-meddig munkakapcsolataikkal lopják a napot. Átszelem a füstfelhőt, és kimegyek a teraszra.

Stephanie előtt is van már egy üres pohár, vagyis az alatt a félóra alatt, míg én a Sainte-Anne utcai kis lakásomból ideértem, ő a második koktélig jutott.

– Bocs a késésért – huppanok le a székre, és veszem az ölembe méretes kézitáskámat. Körbenézek, és konstatálom, hogy most az egyszer nem teljesítette, amit ígért. – Hol van?

– Úton ide.

Stephanie áthajol az asztal felett, és két könnyed csókot nyom az arcomra. A szülei jugoszlávok, de ő itt született Párizsban, egyszerre minden ízében francia és mégis izgalmasan egzotikus. Van ugyan egy spanyol férje, de megtartotta a lánynevét. A szemében ez becsületbeli kérdés, a Rubikon, melyet soha át nem lép egy magára valamit adó nő, olyan mélyen beágyazódott alapelv, hogy a legszorgosabb ásó sem forgathatja ki a tövét. Naná, hogy élvezettel ugratom:

– Bonjour, Madame Gonzales.

Az ajkához emeli a talpaspoharat a borostyánszínű itallal. A pohár peremén cukrozott citromhéj kunkorodik. Kimérten kortyol egyet, közben le nem venné rólam a szemét, majd a citrommaggal együtt kiköpi a lánynevét:

– Marsic.

Csak most látom, hogy Földrengést iszik, ez a kedvenc koktélja, finom és ütős. Van hová felzárkóznom.

Zsúfolt a terasz, a nyakamat nyújtogatom a pincér után. Odaintem, és persze az is feltűnik, hogy körülöttünk a férfiak fele Stephanie-t bámulja. Nincs ebben semmi meglepő. Kétségtelenül gyönyörű, szlávos szépség mandula formájú, hortenziakék szemekkel, szőke, hullámos hajjal. De a mosolya a leginkább lenyűgöző. Szerencsétlen bolondok. Nyilván ők állják majd a teljes fogyasztásunkat.

– Nem hiszem el, hogy ennyit ittál éhgyomorra – jegyzem meg irigykedve. Klasszikus zöldfülű vagyok az ivásban, már két pohár is reménytelenül kiüt.

– Ideges voltam.

– Három éve ismerlek, de még sosem láttalak semmin sem idegeskedni.

– Magam miatt nem is – forgatja a szemét. – Csakis miattad. Az interjú miatt. Fontos, non? És még el is késtél.

Sokatmondón biccentek a kézitáskámra:

– Hamarabb ideértem volna, ha útközben nem esem végzetesen és őrülten szerelembe, és nem döntök úgy, hogy kell nekem – mondom, mert tényleg a pillanat hatása alatt mentem bele az ügyletbe, très Parisien módra, hogy még azóta sem tértem igazán magamhoz az önmagam felett érzett meglepetésből és az izgalomból. – Mindenesetre nem ismerek senkit, akinek a zaklatott idegeit épp egy Földrengés nyugtatná meg.

– Ez az ital a lélek balzsama – jelenti ki, miközben az ujja hegyével végigcirógatja a pohár peremén árválkodó citromhéjat. – Csak ez a kiábrándító név nem illik hozzá. Franciául mondd, szépen kiejtve.

Ha Stephanie nincs, meg se tudnék nyikkanni franciául. Ahogy arról se volna halvány fogalmam, hogyan kell a selyemkendőt a nyakba kötni, konyakot inni, Gitane-t szívni vagy vörös rúzst viselni. Ő segédkezik abban, hogy igazi párizsivá váljak, és én lesem minden szavát, tanácsát.

– Legyen. Tremblement de Terre – halványan még megvan az ausztrál orrhang a franciámban, de elviselhető. Már egy idegen is megérti az utcán, amit mondok.

– Sokkal jobb, ma petite – paskolja össze elégedetten a két tenyerét Stephanie, mintha dicséretet érdemlő kisgyerek lennék. – Egészen szépen haladsz.

– Kezdek rájönni, hogy a lényeg, hogy ne gabalyodjak bele a sok borzalmas hím- meg nőnemetekbe, a sok le-be meg la-ba, máris nagyot lendült a dolog.

Türelmesen várom a reakcióját, hogy kinevessen vagy mondjon valamit, de ő döbbenten mered az ölemre:

– Mitől mozog a táskád, Nancy?

– Ó!

– Kérlek, mondd, hogy nem egy kutya – mondja, ahogy kiemelem az apró, drótszőrű terriert a táskámból. A fülecskéje hegyes, a szőre fehér, a szeme fekete, a nyelvecskéje rózsaszín. Megdöbbentően hasonlít arra a bizonyos kutyára a képregényekből. Vagy azokra a kutya formájú aprópénz-tárcákra.

– Ő Picon – szorítom a kezemet a szívemre. – És szerintem ő életem nagy szerelme.

A kiskutya nyalogatni kezdi a csuklómat, mint aki igazolni akarja a kijelentést.

– Mit keresett a táskádban? – kérdi Stephanie elképedten.

– A zsebemben nem fért el.

– Úgy értem, minek hoztad ide?

– Egyrészt, mert éhes. És otthon nem hagyhattam. Pláne, hogy alig félórája vettem – emelem magasra az alig öklömnyi, fehér szőrpamacsot, és az államhoz szorítom. – Ahogy az előbb épp átvágtam volna a rue de Rivolin, egyszer csak megéreztem, hogy valaki figyel. Megfordultam, és ő volt az, annak a kisboltnak a kirakatából, tudod, a cipész meg a csokoládészalon között, ahol az úttest bemélyed kicsit, és az esővíz mindig megáll. Egyből beleszerettem, első látásra. És ő is belém. Látom a szemében.

– Tedd már le, alors. Le fog pisilni.

– Picon soha!

– Picon? Mint az aperitif?

– Pontosan. És egyszer majd szerzek neki egy feleséget, akit Grenadine-nek fogok hívni, és boldogan élnek, míg meg nem halnak.

Stephanie összeszorítja az ajkait, visszafojtja a nevetését, nevetek hát helyette is. A nevetésem mindig is elemi erejű robbanás volt, hangos, feltartóztathatatlan. Stephanie a fejét csóválja a hallatán. Személyes sértésnek veszi, mintha kifejezetten arra használnám, hogy az ő személyes bűverejét koptassam vele. Persze, férjnél van – a férjét mindannyian csak Gonzales grófként emlegetjük, az igazi nevét szerintem egyikünk sem tudja –, ám ez valami titokzatos módon csak még vonzóbbá teszi. Elérhetetlenné. A társaságában engem szinte észre sem vesznek a férfiak. Szóval nem fogok bocsánatot kérni az egyetlen erősségemért, ha már legalább ez az egy akad.

– Mi van?

– Te is tudod, mennyire tisztességtelen ez a te nevetésed. Bármit megadnék érte. És tessék! Máris fogtál magadnak vele egy hódolót – int az álla kurta mozdulatával a hátam mögé, és a szemében megvillan valami, ami olyan gyorsan el is enyészik, hogy nem tudom eldönteni, féltékenység-e, vagy csak a szokásos rosszaság.

Először azt hiszem, hogy valamelyik röhejes, karót nyelt Gallimard-ra gondol, ezért aztán hevesen fordulok meg, hogy lesújtó pillantással jutalmazzam. A pökhendi szerkesztők helyett azonban egy jóképű, ferde mosolyú alakot látok. A terasz túlsó végében üldögél egyedül, a kezében borospohár, és engem bámul.

– Jaj, szentséges isten, ne nézz oda! Hát hiába tanítgatlak?!

Késő. A furcsa férfi már meglátta, hogy nézem, így hát nem marad választásom, mint oldalra billentett fejjel merészen állni a tekintetét.

– Ő Henri Fiocca – mondja közben Stephanie –, Franciaország első számú szívtiprója.

– Nem is csak Párizsé, egyenesen az egész Franciaországé? Nem semmi teljesítmény! – kacagok még hangosabban, mire a férfi érdeklődve húzza össze a szemét. – Túlságosan is csinos, hogy újságíró legyen – fordulok vissza Stephanie-hoz.

– Nem is az.

– Hanem? Modell? Színész? Elhanyagolható jelentőségű királyi sarj, mint a férjed?

– Iparmágnás.

Picon füle tövét vakargatom.

– Ami nagyjából a babkonzervtől az ópiumkereskedelemig bármi lehet.

– Hajóépítés.

– Unalmasan hangzik.

– Szerintem a jövedelmező szóra gondoltál inkább.

– Egyébként honnan tudod?

– A Gróffal üzletel. És hallok ezt meg azt – Stephanie mindig csak így utal a férjére, a Gróf, a valódi nevét soha nem mondja ki. A szeme büszkén villan, de nincs benne semmi érzelmes.

– Mr. Fiocca nagyon szép férfi.

– Oui. De bajjal jár.

Amióta csak ismerem Stephanie-t, még egyetlen férfitól sem akart megóvni. Gyanús. Már épp rákérdeznék, hogy mire gondol, amikor a pincér megáll az asztalunk mellett.

– Qu’est-ce-que je peux vous servir?

Pár pillanatba beletelik, hogy összerendezzem a fejemben, végül azonban kijön a tört francia mondat a számon:

– Vin rouge et une… ah… planche de charcuterie – mondom, és közben Stephanie-ra sandítok helyeslésért, hogy sikerült-e érthetően leadni a rendelést. Elégedetten biccent.

– Hozhatok még valamit? – vált az anyanyelvemre készségesen a pincér, majd Stephanie-ra vigyorog: – Madame?

– Még várunk egy barátunkra – int Stephanie a harmadik székre –, neki hozzon egy pohár Château Barthès rozét – mosolyog a pincérre, aki erre sanszos, hogy mindjárt térdre hull előtte, és megkéri a kezét. Szerencsétlen flótás félkábultan támolyog odébb.

– Hogy találtad meg? – térek a lényegre. – A városban minden áldott újságíró őt keresi, amióta Milo kiadta azt a fotót. Egyáltalán hogy derítetted ki a nevét?

A szerkesztőm a Hearst magazinnál két hete megjelentetett egy fényképet egy ismeretlen férfiról, aki a bécsi óváros főterén térdel, az arcát az égnek fordítja, és ömlik a vére a macskakövekre. Ordító főcím felette: Terror Bécsben! És azóta a város tényleg minden újságírója exkluzív interjúért tépi magát. Stephanie azt állítja, hogy összehozta nekem ezt az interjút.

– A Grófnak megvannak a kapcsolatai – vonja meg a vállát.

Ez persze nem válasz, és faggatnám is tovább, de már megint bezavar a pincér, kivételesen rekordidő alatt megérkezik a rendelésemmel. Egyik kezében tálca, és széles mozdulatokkal rendez el mindent előttem, meghajol, majd eltűnik.

Friss kenyér, isteni sajt és érlelt sonka illata csapja meg az orromat. Nem tudom, hogy lehetséges, de csakis Franciaországban mutatkozik meg ez a jelenség: itt az ételnek más illata van. Mindent átható. Felmerül bennem a kétség, hogy régebben megszagoltam-e valaha is az ételt. Rendesen. A kis Picon, aki eddig szép nyugodtan kuporgott a karomban, vinnyogni és fickándozni kezd. Tépek neki egy falatnyi sonkát, és a szájába nyomom.

Stephanie elhúzza a száját. Itt mutatkozik meg a jugoszláv genetikája, képtelen elviselni a franciák mániáját, hogy a kisállataikkal nyilvános helyekre járnak.

– Ez undorító.

– Ha egyszer éhes.

– Akkor legalább tedd le a földre, és egyen onnan, ahogy egy rendes kutyának kell.

Tiltakoznék, de akkor varázsütésre megjelenik előttem az asztalon egy pezsgőspohár.

– Ez mi? – nézek fel a pincérre, aki már egy másik pincér, és készségesen áll mellettem.

– Le soixante-quinze françois – feleli –, a sarokban ülő úriember küldi.

A Francia 75, a Pont Royal zászlóshajó koktélja, a legdrágább ital az egész itallapon. Mindig is szerettem volna megkóstolni.

Okos ember. Felhívás táncra, méghozzá az elegáns fajtából. Ahogy korábban Picon tekintetét is megéreztem magamon, úgy érzékelem most Henri Fiocca figyelő szemeit. Fogom a poharat, és hátrafordulok vele, hogy még egyszer szemügyre vegyem a férfit. Belekortyolok az italba. A gin, citrom és pezsgő üde keveréke azon nyomban hatalmába keríti a számat. Még az íze is drága. Top kategória. Henri Fiocca odateszi magát. A buborékok csiklandozzák az orromat, nem bírok nem mosolyogni.

– Mesélj róla! – kérem Stephanie-t, de a szememet közben le nem venném a kecses idegenről.

– Français. Nyilvánvalóan. Szerintem jócskán idősebb nálad. De ez ne zavarjon. A legjobbak mindig idősebbek. Gazdag marseille-i családból. Nagy nőfaló.

Stephanie kötelességtudón sorolja a tudnivalókat, míg én alaposan megnézem magamnak. És iszom. Sötét, göndör haja van, barna szeme, szögletes állkapcsa és olyan arccsontja, amiért a nők ölni tudnának. Széles vállak. Ül, szóval azt nem látom, milyen magas, de nem hiszem, hogy alacsony. Nálam biztosan magasabb, ami egyértelműen a javára válik. Ki nem állhatom, ha én vagyok kénytelen lapos cipőt húzni, csak mert a hímnemű partneremnek nem volt annyi esze, hogy néhány centivel magasabbra nőjön.

Fiocca állja a tekintetem, kivár. Reménykedik. Türelmes. Ami meglep, mert első ránézésre inkább nyomulósnak mondanám. De nem, hagyja, hogy én hozzam meg a döntést. És kísértésbe is esem, méghozzá nem kicsit. Még egy korty, lehunyom a szememet, élvezem a citrusos, savanykás pezsgést a nyelvemen. Épp felállnék, hogy odamenjek Fiocca asztalához, amikor Stephanie elvonja a figyelmemet.

– Nancy – szól rám olyan sürgetőn, hogy odakapom a fejemet.

– Mi az?

A teraszra nyíló ajtó felé int a tekintetével. És… ó, ő az, semmi kétség. A Grófnak tehát tényleg sikerült meggyőznie a férfit, hogy el kell jönnie. Hogy Stephanie-nak mi volt benne a szerepe, még nem világos. Amennyire ismerem, a maga részéről képes bárkit meggyőzni/megbűvölni/megzsarolni/elcsábítani – amelyik a leginkább működik. Ennél a nevetségesen csodatevő nőnél soha nem lehet tudni.

– Itt van – leheli, mintha ő maga sem hinné el, hogy megtörténik.

Liberman Jánosnak aztán van érzéke a nagybelépőhöz. Vagy talán inkább arról van szó, hogy annyira meghökkentő a külseje, hogy pusztán ezzel megragadja mindenki figyelmét. Nem mintha olyan feltűnő arca lenne, mármint születésétől fogva. Kellemes vonások, de semmi extra. Sötét haj. Sötét szemek. Sötét borosta az ünnepélyesen komoly arcon. Az a tépett, rózsaszín forradás, ami a fülétől majdnem a szemgolyójáig ér, na attól vált kétségtelenül felismerhetővé. A korbácsütés csontig felhasította a bőrét, kis híján a bal szeme is odalett. Még ebből a távolságból is tisztán kivehetőek az ütések, ahogy egyenlő távolságban aprócska kráternyomokat szaggattak az arccsontján. Mint valami tönkrement cipzár, olyan az a forradás, amely örök életre vadul megbélyegezte. Ha az ember megpillantja, képtelen levenni róla a szemét.

Még össze sem szedtem a gondolataimat, Stephanie már az ajtó felé siet. Üdvözli, két puszi az arcra, és hozza is az asztalunkhoz, hogy a Gallimard-ok majd’ kiesnek a szemükön.

Ezzel a férfival kellett itt találkoznom, nem Henri Fioccával – még ha sokkal vonzóbb volna is –, ezért hát egy kurta biccentés erejéig visszafordulok a francia felé, megemelem a poharamat, és felhajtom a csodás Francia 75 utolsó három mennyei kortyát. Udvarias gesztussal megköszönöm, és elhárítom a közeledését.

Henri Fiocca szemöldöke a homlokára szalad, majd csalódottan sóhajt. A válla megrogy, ami egyszerre mulatságos és szomorú. Kár érte. Visszafordulok az asztalunkhoz, időközben Stephanie már oda is ért a vendégünkkel. Ez fontosabb most. Rájuk kell figyelnem.

– Nancy – vibrál Stephanie hangja izgatottan –, bemutatom Liberman Jánost.

A férfi a kezét nyújtja, boldogan megrázom. Hatalmas, száraz keze van, a tenyere érdes és a meleg délután ellenére is hűs.

– Köszönöm, hogy eljött – mondom.

János egyetlen szó nélkül leül.

– Nyugi, már figyelmeztettem, hogy vigyázzon veled – kedélyeskedik Stephanie bocsánatkérő vagy kihívó mosollyal, nehéz lenne eldönteni. A pohár rozét nyújtja a férfinak. – Vettem a bátorságot, hogy kérjek magának egy kis bort.

A rozé különös választás egy férfi számára, ugyanakkor nagyon is jól kiszámolt lépés Stephanie-tól. A férfiak kényesek arra, hogy mit isznak. A legtöbb vagy kizárólag vöröset, vagy kizárólag fehéret. Viszont kora délután a rozé a legbiztonságosabb választás egy ismeretlennek.

– Köszönöm – veszi el tőle magától értetődően.

Stephanie úgy ül le, hogy eltakarja a Gallimard-ok elől, hogy ne bámulják már a forradását, de a férfiak nagy része rég rájött, kicsoda. Körbejár a felismerés zsongása a teraszon. Tudják, hogy nem egyszerűen csak egy a számtalan osztrák közül, akik mostanában özönlenek Franciaországba, hanem a bécsi üldözési járványnak a leghíresebb arca.

A Hearst nem enged abból, hogy a Jánoshoz hasonló embereket „politikai menekültként” említse az újság hasábjain, miközben köztudott, hogy egytől egyig rémülten menekülő zsidók. Ő különösen az. A tekintetében ott a klasszikus űzöttség. A ruhái gyűröttre nyüstöltek, a körme tövig rágva. Alaposan ráférne egy borotválkozás. De mindenekelőtt egy barát. Ő ragaszkodott hozzá, hogy nyilvános helyen találkozzunk, és abszolút megértem. De a keze reszketésén látom, hogy még így is fél beszélni. A Gallimard-ok is látják, többen tágra meredt szemmel bámulnak bennünket. Mások rosszul leplezett undorral vagy épp elképedve ülnek. Sokan összeszorított ajkakkal szivarra gyújtanak, így takargatják az ellenségességüket. Nincs ezen semmi csodálkoznivaló. János úgy döntött, hogy engem avat be a történetébe, és ezt nagyon is jó okkal irigylik.

– Felismernek arról az átkozott fényképről – mondja hallható osztrák akcentussal. Körbepillant. A kezét a bal orcájához emeli, arra számítok, hogy össze fog rándulni a sebhely érintésétől, de nem.

Azután fogja a poharát, az ádámcsutkája fel-leugrál, ahogy iszik. Annyira sebezhető látvány. Kiszolgáltatott. Mint amikor egy kamasz próbál bátran viselkedni.

Egy pillanattal később megrázza a fejét:

– Hibáztam, nem lett volna szabad idejönnöm.

És már érzem is, ahogy kicsusszan az ujjaim közül a sztori. Ösztönösen cselekszem.

– Nézzen rám – mondom neki.

Rám is néz.

A mutatóujjamat a sebhelyhez érintem, kíváncsian, nem csábító gesztussal, sokkal inkább, mint amikor orvos vizsgál meg egy sérülést. Mélyen a szemébe nézek.

– Ki tette ezt magával?

– A barnaingesek.

– És a fényképet ki készítette?

János megborzong, mintha valami elszakadna benne, ami eddig mindent egyben tartott.

– Mindegy. Ő már halott.

A hirtelen támadt nyílás felé török, itt van a sztorim, és én el fogom kapni, megragadom, ahogy kipottyan a száján. Látom, ahogy levegő áramlik a tüdejébe, ahogy összeszedi magát, és nem pillantok félre egy másodpercre sem, még akkor sem, amikor a hátam mögött az egyik Gallimard valami gonosz megjegyzést tesz.

– Mesélje el, kérem, mi történt Bécsben!

* * *

Henri

A francba.

Tetszik neki, ahogy a lány nevet.

Minden más is tetszik neki rajta, de a nevetése fogja meg igazán, a nevetése miatt ácsorog az utcán, fél lába a padkán, a másik az úttesten, onnan lesi a teraszt, ahol a lány a barátaival üldögél. Nincs abban semmi szégyelnivaló, hogy egy órácskát is vár rá, hátha meggondolja magát, és mégis szóba áll vele. Addig várt odabenn, míg a végén már nagyon ostobán kezdte érezni magát, és akkor távozott. De a lány most megint kezdi, a fejét hátraveti, a szemét is lehunyja, ahogy a tenyerét a szívére szorítva azzal a kiskutyával az ölében kacag, mintha a világ végéig is képes lenne egyfolytában így kacagni, mert soha nem fogy ki belőle, teleszórja vele az utcákat, mindent. Megtelik ezzel a kacagással a levegő, olyan erős és életteli, hogy legszívesebben most rögtön visszamenne, meghívná még egy italra, ha volna bármi értelme. De nincs. Már tett neki ajánlatot, de a lány elutasította. Azért szeretné azt hinni, hogy legalább hangyányi szomorúsággal tette, de ez talán csak önáltatás. Henri mégis bizonytalan, és a lány nyilvánvalóan megérzi ezt, mert most megfordul, és meglátja, ahogy itt álldogál a sarkon.

Zavartan odabólint neki.

A lány erre újra rámosolyog, és mielőtt visszafordulna a barátaihoz, villan valami hamiskás, világos szemében.

Kíváncsiság.

De csak egy pillantás az egész, aztán vége, a lehetőség elszáll. A lány elfordul, és ő kénytelen távozni.

A francba.

BÉCS

Stephansplatz

– Mit keresünk? – kérdezi Frank Gilmore, ahogy átvergődünk a járművek között, melyek a híres bécsi Stephansdom körül állnak. Felnézek a templom magas, gótikus tornyára, és eltökélten török előre. János azt mesélte, hogy itt történt, a katedrális tövében, a téren, ahol Mozart és sok Habsburg is házasodott. Micsoda vad tett egy ilyen szent helyen.

– Egy korbácsos férfit – szólok hátra a vállam felett.

Frank lábai hosszabbak, hamar utolér.

– Biztos vagy benne, Nancy, hogy…

– Jó sokáig tartott a vonatút. Fél nappal ezelőtt kellett volna meggondolnod magadat, Frank, nem most.

– Hogy kihagyjak egy romantikus kirándulást Nancy Wake-kel? Azt már nem!

– Ez nem afféle romantikus randi – horkanok fel.

– Pedig simán az lehetne – kacsint rám nevetős tekintettel Frank. – Megrögzött, opportunista romantikus vagyok.

– Gondolom, javíthatatlant akartál mondani.

Hosszú lábak. Szeplők. Sok fog. Aszott krumpliszínű haj. Frank Gilmore önmaga karikatúrája. Minden testi jellegzetessége vörös haj után ordít, és szerintem fájdalmas csalódásként él benne, hogy a génjei egy bizonyos ponton rossz irányba kanyarodtak. Dicsőségesen tudná viselni a vörösség ódiumát. Bárhogy is, Frank a legprofibb fotóriporter egész Párizsban. Azért őt hoztam magammal, mert ő aztán nem fél semmitől. A pletykák szerint egyszer kimászott a Pont de Passy gerendázatára, és fejjel lefelé lógva várta, hogy a Britannia királyi jachton elhajózó György királyt lekaphassa. Sajnos György egy baldahin alatt heverészett éppen, és a képeken csak a duzzadt lábfejét látni. Soha nem került a sajtóba, de Franket legendássá tette. A fotó most a saját lakását díszíti, a vécé fölé akasztotta, azt mondja, így ahányszor csak vizelni megy, jókedvre derül. Ezt is annyira édesnek találom benne.

Ő is szabadúszó, akárcsak én. És ha valamit megtanultam, amióta felküzdöttem magam a Hearstnél, az az, hogy nekünk, dögevőknek össze kell tartanunk. Amikor tegnap felhívtam, hogy kapható-e egy kalandra, egy pillanatig sem habozott.

Néhány perces csalinkázás után ki is érünk a dómtérre. A Stephansdom előtt nagy tömeg ácsorog, és valahonnan középről asszonyi sikolyok hallatszanak.

Frankre nézek, bólint. Megmarkolja a nyakában lógó kamerát, és beveti magát a tömegbe.

Átlagos testalkatú vagyok, nem túl alacsony és nem is vékony, mégis jó időbe telik, mire keresztülverekszem magam az embereken. Nem mondhatnám, hogy hegyesek a végtagjaim, de azért elég jól tudom forgatni a könyökömet, ha kell, és most alkalmam adódik gyakorolni a tehetségemet. Ahogy beérek az első sorba, egyszerre három dologba ütközöm:

A máglya.

A barnaingesek.

És a vízkerék.

A tűz a tér kellős közepén lángol, a katedrális lépcsői előtt úgy ötvenlépésnyire, a levegőben nehezen ül a füst, megfeketedtek alatta az ősi kockakövek. Hét puskás barnainges rohangászik körülötte, ketten a közeli boltokból hordják ki a holmit, amit mind a tűzre hánynak. Ők a Sturmabteilung, Hitler emberei, akik a hatalomra segítették, akik csakis az ő parancsának engedelmeskednek. És most itt vannak Bécsben, ahogy János is mesélte, és a bécsi zsidó boltosokat gyötrik.

Nem, nem egyszerűen gyötrik.

Hanem kínozzák.

A terebélyes vízkerékre egy idős asszonyt kötöztek szétvetett végtagokkal. Széles, hullámzó körben csattog körbe a kövezeten, két barnainges taszajtgatja előre. Körbe-körbe forgatják a szerencsétlen sikoltozó nőt, a hosszú ősz hajfonatai ide-oda csapkodnak, a kendője a földön a porban. Szégyellem bevallani, hogy nem hittem el, amit János mondott. Igazából nem. Olyan döbbenetes és annyira hihetetlen volt, amit két nappal ezelőtt a Pont Royalban elbeszélt.

Bizonyára sejtette, hogy mennyire nehéz egy olyan embernek, amilyen én is vagyok, ezt felfogni, elhinni. És szerintem szánta a tudatlanságunkat, ahogy ott üldögélünk biztonságban, jóllakottan és elégedetten. Nekem ez csak egy sztori, aminek a végére kell járnom, de neki rémálom, amely elől menekülni, futni kell.

– Menjen csak el Bécsbe, az óváros főterére, a Stephansdomhoz egy péntek délután – mondta. – A sábát beállta előtt néhány órával szeretik kezdeni a cirkuszt. Hétről hétre egyre rémesebb.

Végül a vízkerék megáll, és én mozdulatalanságba dermedve nézem, ahogy egy barnainges előlép. Az a típus, akit gyerekkorában mindenki kegyetlenül csúfol, mert olyan, mintha szedett-vedett darabokból rakta volna össze sebtében a természet. Keskeny vállakon hatalmas fej. A ritkás haját kifésülte magas homlokából, alatta olyan dús és fekete a szemöldöke, mintha ügyetlen gyerekkéz pingálta volna oda szénnel. Keskeny száj, mélyen ülő, karikás szemek. Nagy, hosszú cimpájú fülek, melyek szinte a nyakába érnek. A barna egyenruha meg a barna magas szárú bakancs takarja a többi részletet, az nem látszik, hogy milyen magas és mennyire erős. De a kezében ott van a korbács, vagyis ő az én emberem. Miatta jöttem ide.

Elindul a vízkerékhez, amihez az asszonyt kötözték. Várom a szónoklatot, hogy nagy feneket kerít a dolognak. Legalább a figyelmeztetést. De semmi, egyből támad. Előbb hallom a korbács sivítását, mint látnám a mozdulatot. Egyetlen csattanás, mintha szikla hasadna ketté, aztán az öregasszony háta vörösen felszakad, a ruhája átlósan felreped, és a sikoltása felmetszi a levegőt.

A férfi rátalál a ritmusra, újra lecsap. És megint. És megint.

Csatt.

Csatt.

Csatt.

Négy vörös lángnyelv lobog az asszony hátán. A fülem zúg, a gyomrom fordul egyet. Fogalmam sincs, mit tegyek. Csak állok némán, egy vagyok a borzongó tömegben. Két barnainges tartja a vízkereket, de a többiek a puskáikkal járőröznek előttünk, készenlétben várják az adandó alkalmat, a lehetőséget, hogy valaki esetleg közbeavatkozik. Alig várják, hogy lőhessenek végre.

A korbácsos ember ordítani kezd, a levegőben ropognak rémes szavai:

– Juden verboten! Juden verboten! Juden verboten!

Zsidóknak tilos.

Zsidóknak tilos.

Zsidóknak tilos.

Mellettem valaki hangosan levegő után kapkod, de nem nézek oda. Mozdulatlanságot erőltetek magamra, inkább csupa fül vagyok. Hallom az igazságot. A téren majdnem minden boltos zsidó. Mindet el fogják innen kergetni, vagy még rosszabbul járnak. Már nem látják itt szívesen őket. Ezt jól láthatóan mázolták vörös betűkkel a térre, kinyílik a szemem, és már a vízkeréken túli világot is látom. A kirakatok üvegéről csöpög a vörös festék, undok, rettentő macskakaparással pingálták fel mindenhová a Juden feliratot.

A kereket tartó két katona fordít egyet a keréken, hogy az asszony fejjel lefelé függ rajta, zihálva feszíti meg a testét, várja az újabb ütést. A ruhája a derekára hull, szakadt alsóneműje közszemlére téve. Nem elég, hogy bántalmazták, még meg is alázzák. Jól látható a sápadt, aszott bőre, a remegő izmok, a kék, csomós erek a térdhajlatában.

– Juden verboten – ismétli a férfi még egyszer utoljára hangosan, jól érthetően.

– Ez kicsoda? – kérdezem a mellettem ácsorgó boltostól, de nem fordulok felé, a szememet le nem venném a pásztázó barnaingesekről. Remélem, beszél annyira angolul a mellettem álló idegen, hogy megértse a kérdést. Nem ártana valamennyi némettudást magamra szednem.

– Obersturmführer Wolff.

– Obersturmführer? – ismétlem értetlenül. A német nyelv csupa rejtelem a fülemnek, csak a kemény torokhangokat hallom.

– Nazi – köp ki a kockakőre.

Ó. Aha.

Lassan, óvatosan előhúzom a szoknyám zsebéből a noteszemet és tollamat, és írni kezdek. Egyebet nem tehetek. Írnom kell, mert félek, hogy a részleteket el fogom felejteni és csak a förtelem marad meg bennem. Fontosak a részletek. Barnaingesek. Korbács. Vízkerék. Írok a vörös festékről és a vörös sebekről. Neveket és rangfokozatokat jegyzek fel, már amennyire hallás után le tudom írni. Közben nem nézek a papírra, kuszán firkálok a noteszbe, nem akarom felhívni magamra a figyelmüket. Miközben a kezem teszi a dolgát, a szemem Franket kutatja a tömegben, remélem, sikerült mindent megörökítenie. Az arcokat fürkészem, a krumpliszínű haját lesem.

A tér mozdulatlanságba dermedt, így végül észreveszem Franket. Sajnos nemcsak én. A Wolff nevűvel egyszerre halljuk meg a fényképezőgép kattanását. Félreérthetetlen zaj a halálos csendben. Ahogy Frank ellő még egy utolsó képet.

Csatt. Klikk.

A bizonyíték rögzítésének hangja. Wolff nagy feje elfordul a forrását kutatva, míg végül az egyik bolt bejáratánál meglátja Franket. A küszöbön kuporog, és mélyen előredől, hogy eltalálja a lehető legjobb szöget. Ő veszi észre utoljára, hogy lelepleződött, hogy Wolff látja, és akkor eszembe jut, ahogy János mondta, hogy a fénykép készítője már halott.

Már a torkomban a neve, törekszik ki a számból, de akkor végre leengedi a gépet. Feláll, a szája őrülten mozog, mint aki a lehetőségeit sorolja. Menekülj! Menekülj! Menekülj!

Wolff keze az oldalára hull, a korbács kibomlik. Ahogy Frank felé indul, patkányfarokként húzza maga mögött a porban. Még ha soha nem is vonzódtam Frankhez, most komolyan felnézek rá, hogy rezzenetlenül állja a sarat. Nem húzza össze magát. Nem fut el, nem veszíti el a fejét. Két kézzel fogja a fényképezőt, a melléhez szorítja, mintha az volna a páncélzata. A háta egyenes, az álla megfeszül, a szája kihívón görbül felfelé.

És vár.

Szinte látom, ahogy számolja Wolff lépteit, a másodperceket, hogy mikor ér oda elé. Egyetlen szó sem hangzik el. Nincs fenyegetőzés. Nincs erőszak. Wolff csak tetőtől talpig végigméri. Látja a világos, sápadt bőrét, a szeplőit, a sok tintafoltszerű pettyet az arcán. És magában eldönti, mennyit ér ez az ember. Az élete. Láthatóan Frank javára billen a mérleg, mert a szabad keze lendül, megragadja a fényképezőgépet.

Frank nem ereszti, kapaszkodik belé, az ujjpercei egészen kifehérednek, annyira szorítja. Nem. Ezt sikoltja a teste minden porcikája.

Wolff a magasba emeli a korbácsot.

És látom Frank szemében, ahogy kalkulál: egyszerre nem tudja a kamerát is markolni és a korbácsütéstől is védeni magát, kénytelen választani. Wolff nagy rántással kitépi a gépet a kezéből. Mintha egy testrészét szakítaná le erőszakosan.

A lélek megtelik indulattal. Gyűlölettel. Vegytiszta, forró gyűlölettel. Érzem, ahogy Wolff egyetlen szó nélkül elfordul Franktől, a máglyához megy, a magas szárú bakancsa csattog az egyenetlen kövön. A tömeg felé fordul, a magasba emeli a fényképezőt, mintha az esküdtszéknek mutatná fel a bizonyítékot. Lassan körbemutatja, hogy mindenki megnézhesse, aztán tiszta erőből földhöz vágja.

Frank fényképezőgépe nagyot csattan, fém és üveg repked a téren. Wolff lehajol, és szalag gyanánt rántja ki a belsejéből a filmtekercset, kitárja a fénynek. Azután a tűzbe hajítja, ahol égett hajként kunkorodik össze. A maradékot berugdalja a parázsba.

– Nein Kameras – ordítja, és hosszú, vékony ujjával a tűz felé bök.

Annyira magába szippant a látvány, hogy nem veszem észre a felém közeledő barnaingest. Még azt sem észlelem, ahogy kezével a papíromért nyúl, és kitépi a kezemből a noteszt. Csak a három hosszú vágás marad az ujjaimon, ahogy a papír éle felhasítja. Először a csípős fájdalom támad, utána jön a harag.

Frank azonban mindent lát, már nem törődik a gépével, hozzám siet. Jól ismer engem, ami nem baj, mert már veszem a lélegzetet. Előrelépek, a kezem lendül a noteszért. Ám ekkor Frank Gilmore acélkarjai rám fonódnak. Csupa csont és bőr, de szíjas és erős. Magához szorít, és moccanni sem bírok az ölelésében.

– Ne – sziszegi a fülembe. – Nem éri meg a korbácsot.

Vergődöm karjai meghökkentő szorításában, kell a noteszem. Bosszút akarok állni. De igaza van Franknek, Wolff nem kímélne, csak mert nő vagyok, erre nem is kell a mai előadásnál ékesebb bizonyíték.

– Soha nem felejtesz el semmit, Nancy, az utolsó apróságot sem – súgja alig hallhatóan a bal fülembe. – Majd megírod a cikket emlékezetből.

Így állunk ott, míg a holmink és az öregasszony kalapszalonjának tartalma a tűz martalékává válik. A levegőt megüli az égő gyapjú és selyem bűze. Egymás után repülnek a szebbnél szebb kalapok a máglyára, pillanatok alatt elfeketedik a karima, halk pufogással rogy be a kalap burka, mintha a felháborodás belé folytaná a tiltakozást.

Nézzük, ahogy Wolff és az emberei elhagyják a teret. A tömeggel együtt mozdulatlanul kivárjuk, míg felülnek a motorokra. A motorzúgás győzedelmesen távolodik a tértől. Akkor rohan három férfi a vízkerékhez, dönti el a vízkereket, és vágja le róla az öregasszonyt. Gyöngéden betakargatják, vigasztalják, majd elviszik az ernyedt, nyöszörgő testet.

– A fényképeződ… – nyögöm, de csak ennyit tudok mondani, más nem jön ki a számon.

– Majd lesz helyette másik – érzem, ahogy Frank megvonja a vállát.

– De a képek…

Megköszörüli a torkát, nem válaszol. Szóval Frank Gilmore sem az a közönyös keményfiú, aminek előadja magát.

A hangom idegen, távoli. Reszket. Gyenge.

– Mi volt ez az egész? Egy állattal se bánnék így, nem hogy emberi lénnyel.

– Mert te emberi lény vagy, Nancy. Ők nem. Vagyis már nem azok.

Oszladozik a tömeg, az emberek suttogva, a kezüket dörzsölgetve szállingóznak. Frank változatlanul ölel engem, nem ereszt, ezért leguggolok, és kibújok a fogásából. Elég volt. Csípőre vágott kezekkel állok, a motorok után bámulok dühösen.

– Mi jár a fejedben? – kérdi hallható riadalommal a hangjában.

– Ha Bécsben ez van, mi lehet Berlinben?

BERLIN

A Brandenburgi kapunál

Megyünk az éneklés után. Frank javára szól, hogy nem váltunk el egymástól a bécsi Westbahnhof pályaudvaron. Pedig megtehette volna, hogy visszaindul Párizsba. Elvégre a gépe tönkrement, nem fog tudni képeket készíteni, senki sem fizeti ki neki ezt az utat. Semmi oka arra, hogy még mélyebbre gázoljon velem ebbe a felfordulásba. Frank azonban, az isten megáldja, igazi angol, vagyis ízig-vérig úriember. Lovagiasan megtagadta, hogy egyedül engedjen az oroszlán barlangjába.

Bécstől Berlinig nyolc óra az út vonaton, de a Brandenburgi kapu alig másfél kilométer az állomástól, tehát gyalog megyünk. Nem is bánom, hogy végre megmozgathatom a lábaimat. Az elmúlt harminchat órából huszat vonaton töltöttem, Frank horkol, én meg a fél királyságomat odaadnám egy forró fürdőért meg egy puha ágyért. Hiányzik a párnám. Hiányzik Picon. Az én kis drágaságomat Stephanie-ra bíztam, és most biztosan azt hiszi, hogy elhagytam. De ha egyszer munka van, akkor minden másnak várnia kell.

– Meg merjem kérdezni, hogy ezúttal mit keresünk? – kérdi Frank igen-igen megkopott lelkesedéssel. Bécs óta egy szót sem ejtett romantikáról. – Itt is lesz korbács?

– Nem tudom – felelek egy mondattal a két kérdésre.

Wolff barnainges, innen indult, a teljes világnézetének itt van a forrása. Nem írhatok úgy semmit az eseményekről, hogy nem láttam a saját szememmel. Franknek ugyan már nincs fényképezőgépe, de tanúként még hasznát vehetem. És ahogy egyre nagyobbra duzzad körülöttünk a tömeg, kifejezetten hálás vagyok, hogy velem tart.

Furcsa érzés úgy sodródni a tömegben, hogy egyetlen szót sem ért az ember abból, ami körülötte elhangzik. Tizenhat éves korom óta egyedül élek, vagyis lassan nyolc éve. Mindenfelé utazom a világban, először New Yorkban laktam, aztán Londonban, most pedig Párizsban élek. De eddig még csak franciául próbáltam megtanulni. Az valahogy adja magát. Szeretem, ahogy a francia szavak pörögnek a számban, finoman és lágyan, olyan művészi. Szavak, mint a toile. Vagy champagne. A német valami egészen más. Kemény, a torokból jön. Morgó fenyegetés. Mélyről ugat elő, és ahogy a tömeg részeként sodródunk Berlin dobogó szíve felé, minden nagyon vészterhesnek tűnik.

Frank a kezemet fogná, azt hiszem, óvón, de lerázom magamról.

– Nem félek – próbálom puhítani a durva gesztust.

– Pedig nem ártana. Én félek – markolja meg akkor a könyökömet, és érzem, hogy lassít, próbálna visszatartani. Minden lépése egyre bizonytalanabb. Vissza szeretne fordulni.

De én előreszegezem az államat, és csak előretekintek.

– Akkor ez a különbség közöttünk. Mert én dühös vagyok.

Megrázza a fejét.

– Ijesztő nőszemély vagy te, Nancy Wake.

Nagyot nevetek, soha nem tartottam magamat ijesztőnek. De azért nem bánom, hogy annak lát.

Frank szerint azonban nincs ebben semmi nevetnivaló.

– Azért még nem kellene fejjel a falnak rohannod. Azt se tudjuk, mi folyik itt.

– Ha elszaladunk, soha nem is tudjuk meg.

Kicsit rágcsálja a száját.

– Ami szerinted elszaladás, az szerintem menekülés – motyogja. Aztán csak hagyja, hogy előrevigyem a tömegben, nem ereszti el a könyökömet.

A Brandenburgi kapunál legalább három tucat padsornyi emelvényt helyeztek el, az emlékmű előtti teret keretezik nagy körívben. Ide áramlik a tömeg, a legtöbben a nézőtérre, hogy közvetlen a fából ácsolt színpad előtt állhassanak a kapu előterében.

– Oda – húzom sürgetőn Franket balra a legközelebbi padsorhoz. Bő húszméternyire vagyunk az emelvénytől, ülve tisztán láthatunk mindent, de nem tűnünk ki a többiek közül.

– És most? – kérdi, ahogy elhelyezkedünk a kemény fapadon.

– Várunk. És meglátjuk, mi lesz.

Mint kiderül, nagyon hosszasan várunk. Ebéd nélkül. Egész délután. Éhesen, hullafáradtan. Szomjasan. Figyeljük, ahogy a téren annyi ember gyűlik össze, hogy az már szinte lehetetlenség. Végignézzük, ahogy kibomlanak a zászlók, megérkeznek az egyenruhások és a zenekar. Figyelünk, és kimerültségünkben is próbálunk mindent megjegyezni, mindent elraktározni az agyunkban, amennyire lehet. Tudom, hogy egyedül nem fogok tudni mindenre visszaemlékezni, ezért kieszelek egy játékot.

– Kérdezz ki! – mondom, lehunyom a szememet, és az égnek fordítom az arcomat. A nap melengeti a bőrömet, a hajamat. Csiklandozza a fejbőrömet, ahogy a sötét hajfonatom felszívja a melegséget.

– Miről? – súgja Frank.

– Mindenről. Bármiről. Vissza kell tudnom emlékezni erre. És nem merek jegyzetelni, nehogy felhívjam magunkra a figyelmet.

Frank belemegy a játékba. Legalább nem unatkozunk.

– Jó, legyen. Hm. Szóval. Ott a kapu. Hány oszlopa van?

– Tizenkettő. Mindkét oldalon hat. Ez öt kapunyílást jelent.

– És mi van az oszlopok tetején?

– Vastag kőlap.

– És azon? – kérdi, mert nyilván nem ezt szerette volna hallani.

Kicsit gondolkodom, keresem a részletet az agyamban. Már órák óta bámulom ezt a kaput, muszáj lenne emlékeznem, egyből be kellene ugrania, de most kotorásznom kell érte az agyam mélyén. Ezért kell ez a játék. Az emlékezet nagyon trükkös dolog, könnyűszerrel tisztára mossa az éhség és a kimerültség. Hosszas keresgélés után végre derengeni kezd.

– Egy bronzszobor.

– Mit ábrázol?

– Egy szekeret. Négy ló húzza.

Szerintem Franket is megnyugtatja a játék, már nem olyan zaklatott a hangja:

– A kapu előtti térséget mi veszi körül?

– Oszlopsor. Eléggé római. Caesar is ilyen helyen szónokolhatott.

– Vigyázz, mit beszélsz. Nem kell a világnak egy újabb Caesar.

– A németeknek mondd!

Franknek láthatóan nincs az ínyére ez a téma.

– Folytasd!

– A kapu túloldalán széles sugárút visz a Schloss-hoz, a kastélyhoz. A két oldalán végig hársfák szegélyezik. A lombozatuk telt és susogó, még zöldek a levelek.

Egy ideig így folytatjuk, végig csukott szemmel, égnek fordított arccal ülök, és megválaszolom minden kérdését a tömeg nagyságáról (már jócskán többen vannak ötezernél), a zenekar méretéről (nagyzenekar, bár az egyik trombitást csak most ültethették be, mert meg se tudja fújni a hangszert, okosabb lett volna csengettyűket adni neki), az időjárásról (csodásan napos, bár járhatna kicsit erőteljesebben a szél), a szagokról (izzadság, cipőpaszta, sült kolbász és savanyú káposzta a mozgóárusok standjáról és még valami, valami egyszerre fémes és mégis nagyon emberi, talán az izgatottság vagy a félelem szaga) és a hangokról (kántálás, ujjongás és beszéd, a távolból motorok zúgása, a hangoló zenekar zajai, melegítő fúvós- és vonósfutamok, ének, suttogás, duruzsolás, valahol a hátunk mögött fáradt kisgyerekek nyűgös sírása és a lassan fokozódó várakozás zsongása, az az elektromos bizsergés, ami átjárja a levegőt).

Merő véletlen, hogy itt vagyunk, fogalmunk sem volt, hogy nagygyűlés lesz, de legalább mindent megtudunk. Hitler antréja precízen kiszámított, az időzítés tökéletes. Frankkel szó szerint az első sorból nézhetjük végig a tébolyt. Hitler kivárja, míg a tömeg végképp bezsong a melegtől, éhségtől és kimerültségtől, politikai szónoklatot és véget nem érő katonadalok sorát hallgatjuk előtte. Tyúklépéssel masírozó katonaezredeket szemlélünk. Kivárja, hogy a fülünk és az agyunk lüktessen a zenekar Wagner-nyitányainak diadalmas zengésétől. Dobok. Menetelés. Kántálás. A testünk az érzéki túlterheltség ájulatába süpped. És kivárja a kék órát, amikor már lement a nap, de még nem köszöntött be a teljes sötétség. Se hold, se csillagok. Reflektorfényben fürdik a kapu tizenkét óriási oszlopa, a háttérben sötétlik a fenséges, királykék égbolt függönye. Szinte isteni látványnak lehetne nevezni. Egy gigantikus színházi előadás az egész, melynek az az egyetlen mozgató motívuma, hogy Hitler még hatalmasabbnak és erősebbnek látszódjék. Mindent úgy kalkuláltak ki, hogy legyőzhetetlennek mutatkozhassék. Isteninek. És meggyőződésem, hogy a mohón várakozó, lüktető embermasszának az is. Mert együttesen veszítik el az eszüket, amikor végre karjait széttárva, istenítésre várva kilép a színpadra.

– Mi a lángoló pokol ez? – kérdi a fülembe suttogva Frank, ahogy egy rongyos zászlót vonnak fel az emelvény fölé.

– Ó, az! Már értem, miért itt tartja a nagygyűlést.

Magyarázatra várva mered rám.

– Három éve, amikor átvette a hatalmat, fáklyás felvonulást vezetett ezen a kapun át.

– Rendben, de az micsoda? – mutat a rongyos, mocskos zászlóra.

Hitler elmeháborodott átéléssel üvölti első szavát a mikrofonba:

– Blutfahne!

Vérlobogó. Kell néhány pillanat, míg leesik, hogy hangosan nem mondtam ki a szót. Hitetlenkedve kezdem hát Franknek a magyarázatot, mert eddig azt gondoltam, hogy ez az egész puszta legenda. Valamiféle túlzott hitleri mítosz, ami a saját nagyságát hivatott mutatni. Olyan érzés a saját szemeimmel látni, mintha egy megjövendölt förtelmet néznék végig, olyasmit, amilyennel a Bibliában riogatnak a végítélet kapcsán.

– Olyan, mint valami kutya szájából előrángatott zászló.

– Olyan. Ez a legelső zászlaja – bámulunk, ahogy Hitler levezényli egyik legszentebb rituáléját, a zászlók ünnepélyes felszentelését.

– Miért érintik hozzá a többi zászlót? – hajol a fülemhez Frank, nehogy mások meghallják.

Egyenruhás katonák lépnek elő egyenként egy-egy hosszú rúdra erősített zászlóval, majd hozzáérintik őket a Hitler feje felett vészjóslón táncoló vérlobogóhoz.

– Azok a horogkeresztes zászlók. Először meg kell érinteniük a vérlobogót, az hoz rájuk áldást. Mert állítólag a legelső zászlót a több mint tíz évvel ezelőtti müncheni puccsban magukkal vitték Hitlerék, a harcok során a földre került, átitatta Hitler elvtársainak vére, és a hozzájuk való hűségét szimbolizálja, hogy megőrizték. A szent áldozatot.

– Milyen undorító.

– Nem, inkább gonosz és félelmetes. De nézd meg, rajtad kívül senki sem bánja.

A tömeg tombol, imádják. Le sem tudják venni róla a szemüket. Mindenki talpon, a karok a magasba lendülnek.

– Honnan tudsz ilyeneket?

– Egyszer csináltam Hitlerrel egy interjút.

Frank döbbenten mér végig, mintha legalábbis arról értesült volna, hogy Luciferrel ültem végig egy gyertyafényes vacsorát.

– Hogy mit csináltál?

– Az egyik első munkám volt a Hearstnél. Három és fél éve. Bécsbe küldtek, hogy írjak a frissen megválasztott német kancellárról. Korábban jó, ha egyszer vagy kétszer hallottam egyáltalán az Adolf Hitler nevet, fogalmam se volt, hogy mi lesz belőle.

– Ezt részletesen el kell mesélned. Ha egyszer épségben kijutunk innen.

Megvonom a vállamat, kicsit szégyellem, hogy akkoriban még nem fogtam fel, milyen hatással lesz ez az ember a világra. Akkoriban csak egy megbízást láttam benne, egy őrült kis pasast, aki Németország császárának képzeli magát. Mivel ismeretlen nőként érkeztem, Hitler csak harminc percet szánt rám. Méghozzá a borbélynál, amíg megborotválták. Ma is hallom, ahogy a hosszú borotva serceg a nyakán, ahogy siklik a nyaka puha bőrén, emlékszem még az olló csattogására, ahogy a bajszát igazgatta a mester. Amikor a kancellár egy-egy kérdésemre válaszolt, a borbély elemelte a bőrétől a borotvát, nehogy megvágja. Egyszer mintha remegni láttam volna a kezét. Mindössze kétszer nézhettem bele egyenesen Hitler szemébe: amikor bemutatkoztam neki, és amikor elbocsájtott. Nem köszönt el, és a beszélgetést sem köszönte meg.

Mintha egy egész élet lepergett volna azóta. Zabolátlan szabadságban éltem, keresztül-kasul beutaztam Európát, szórakoztam. Vak és süket voltam a körülöttem zajló eseményekre. De akkor találkoztam Lieberman Jánossal. Bécset idézte fel újra az emlékezetemben, ahol azóta egyre csak növekedett ez a rákos daganat, és ha ő nincs, akkor alig tudnék valamit arról, miket művelt Hitler az interjúnk óta eltelt pár évben.

– Sieg Heil! – zúgja a tömeg kórusa.

– Jawohl! – sikoltja rá a választ a vezér, érdes, magas hangja visszhangzik a városban: – Berlin!

Ez aztán a tömeges agymosás, fut át az agyamon. Így válik az ember egy szörnyeteg hívévé. Körülöttünk mintha mindenkit megbűvöltek volna, a szemük üvegesen fénylik, lassan, egy ritmusra lélegeznek. Minél tovább beszél a vezér, annál inkább a bűvkörébe kerül a tömeg. A szavai megbabonázzák, elemésztik az embereket. Hitler ordít, ők bólogatnak. Törpebajsza megremeg, az ökle a levegőbe csap, szélesen gesztikulál, csapkod, és ők zabálják minden szavát. Imádják. Istenítik. Hitler körül Wolffhoz hasonló, romlottan önelégült barnaingesek állnak sorfalat, az arcukat fürkészem, nincs-e közöttük az a korbácsos rém, de nincs ott, ami nagy megkönnyebbülés.

– Sieg Heil! – kiáltozzák tébolyultan, megszállottan, tisztelegnek, tapsolnak. Elhiszik minden szavát, engedelmeskednek minden parancsának. Férfiak. Nők. Gyerekek. Egytől egyig egészben nyelnek be mindent ebből a nagy előadásból, hogy aztán belülről rohassza szét őket.

Frank a kezemért nyúl, remegő hangon kérdi:

– Lassan mehetünk? Eleget láttál?

– Eleget – kapaszkodom bele, majd észrevétlen kisiklunk a tömegből, senki sem vesz észre bennünket, mindenki csakis Hitlert látja. – Nem akarok többet látni.

Hélène

FRANCIAORSZÁG, AUVERGNE

1944. március 1.

Szuroksötét van, gőzöm sincs, Hubert merre lehet, és a kis francia épp egy kocsiba próbál begyőzködni.

A nadrágzsebemre csusszan a kezem, ott lapul a pisztolyom.

– Addig innen nem megyek sehová, amíg el nem árulja, kicsoda maga, és mit művelt Hubert-rel.

– Henri Tardivat-nak hívnak. És épp hozzá próbálom elvinni.

Több Henrinak nincs hely az életemben, úgy döntök, hogy Tardivat-nak fogom szólítani.

– Mert?

– Mert én vagyok az összekötője.

Nem árulom el neki, hogy az összekötőnket Maurice Southgate-nek hívják, és azt a határozott utasítást kaptuk Londontól, hogy kerüljük minden jármű használatát. Az eligazításon elmondták, hogy a németek már elrekvirálták a legtöbb civil kocsit a környéken. Vagy vonattal, vagy biciklivel, vagy gyalog közlekedhetünk, a találkozóra is úgy kell eljutnunk. Mivel a vonat itt nem jöhet szóba, és biciklit se látok sehol, marad a nem túl vonzó lehetőség, hogy ebben a sötétben gyalog vágjak neki az ismeretlennek. És persze ott van még a társam is, akit semmiképpen sem hagyok hátra.

– Hubert nélkül nem szállok be semmiféle kocsiba.

Tardivat félrebiccenti a fejét, lassan beleszív a cigarettájába, az orrán fújja ki a füstöt.

– Maga mindig ilyen kekec?

– Megnyugtatom, hogy most még egészen kellemes vagyok.

Tardivat háta mögött valami motoz a bokrok között.

– Jól mondja – lép ki a sövényből Hubert. A hangja közönyös, tényközlő: – Ennél kellemesebbre ne számítson.

– Végre-valahára – motyogom, miközben lesepri a ruhájáról az avart. Higgadtan álldogál a sötétben, mintha semmi különös nem lenne ebben a találkozóban.

– Én küldtem érted ezt az alakot – néz rám.

– Miért nem jöttél te magad?

– Előbb el kellett ásnom az ernyőmet – méregeti elégedetlenül az ezüstös nejloncsomagot Tardivat hóna alatt. Komor pillantást vet rám, hogy máris megszegtem a szabályzatot.

Magyarázkodásra nincs most idő.

– Meg kell találnunk a barátainkat. Már rég el kellett volna indulnunk.

– Ja, igen, ami a barátaikat illeti – nyomja el a csikket Tardivat két ujjával, hogy aztán a bokrok közé pöccintse: – Maurice Southgate az üdvözletét küldi, sajnos pillanatnyilag némi gondja akadt a helyi Gestapóval, nem jöhetett.

Hubert arca az árnyékban van, nem látom a vonásait, de azért összevillan a szemünk. Tudja Southgate nevét, ami jó jel, csak abban nem lehetünk biztosak, hogy tudta meg.

– Ez mégis mit akar jelenteni? – kérdi Hubert.

– Montluçonnál egy Gestapo-razziába keveredett, feltehetőleg letartóztatták. Vagy megölték. Nem tudom biztosan.

Hulla vagyok, fázom, és éhes is vagyok, a vacsorám nem sokat ért, pláne, hogy végül a repülő fedélzetén hagytam.

– És ezt maga onnan tudja, hogy…?

Tardivat franciás könnyedséggel vonja meg a vállát, mintha neki aztán mindegy lenne, meddig ácsorgunk még itt a tök sötét, nedves francia éjszakában. Dühítő. Legszívesebben megmarkolnám a vállait, és jól megráznám, hogy kocogjanak a fogai.

– Üzent velem, legyen annyi elég. Jobb lett volna, ha senki se várja magukat?

Hubert megrántja a kabátja derékszíját. Egyre csípősebb a levegő.

– És a másik kapcsolatunk?

Southgate csak az egyik lett volna kettő közül. Ő vezetett volna el bennünket a rádiósunkhoz, Denis Rake-hez.

– Ő sincs itt.

– Vagyis akkor maga gyújtotta a tüzet? – méri végig Hubert.

– A szokásos eljárás. Valahogyan jelezni kell a gépeknek. Mert nem maguk az első égből pottyant angolok itt, rémlik?

Hát nem mi vagyunk, az egyszer biztos. Az elmúlt év során hétszáz százalékkal nőtt meg a titkosszolgálati bevetések száma. És London még mindig nem képes rendesen felkészíteni az embert a kismillió döntésre, amit a terepen itt és most kell meghoznunk, amikor nem a tervek szerint alakulnak a dolgok. Hogy megbízzunk-e egy idegenben vagy sem. Hogy elássuk-e az ejtőernyőnket, vagy hagyjuk elkonfiskálni. Hogy beszálljunk-e egy kocsiba, vagy makacsul gyalogoljunk.

Tardivat kezdi elveszíteni a türelmét:

– Ide figyeljenek, akarják, hogy elvigyem magukat Gaspard-hoz, vagy nem akarják? Ha igen, akkor be kéne szállni a kocsimba, mert én ugyan nem fogok caplatni. Több mint húsz kilométer ide a Mont Mouchet, ahol a főhadiszállása van, és nekem ma még máshová is el kellene jutnom.

Nincs miről tárgyalni. Ez van, és Tardivat sokat tud a dolgainkról, ő az egyetlen lehetőségünk.

– Vezessen! – utasítja Hubert.

A francia betuszkolja az ejtőernyőmet a csomagtartójába, én meg félrevonom Hubert-t egy szóra:

– Denden? – súgom.

Denis Rake kódneve. Ő nem volt hajlandó ejtőernyővel leugrani, azt kérte, hogy Lysander hozza át egy magánleszállóra két nappal ezelőtt. Semmi pénzért ki nem ugrana egy repülőből, a pisztolyokat se szereti, csakhogy az óceánnak ezen az oldalán nincs nála jobb rádiós. Viszont a megbeszéltek szerint Southgate-nek és Rake-nek kellett volna itt várni ránk, hogy együtt jussunk el a helyi maquizard-ok vezéréhez, Gaspard-hoz és megkezdjük a közös akciókat. Lehet, hogy valami jól kifundált kelepcébe pottyantunk?

– Gőzöm sincs – ingatja a fejét Hubert.

Becsusszanunk a kis kétajtós Renault hátsó ülésére, és tisztában vagyok azzal, hogy Hubert nadrágzsebében is ott lapul a pisztoly, aki még nálam is gyorsabban képes előrántani, ha Tardivat valami gyanúsra készül. Habozás nélkül átlyukasztaná a koponyáját, ha kell.

Bárki legyen is ez a francia, azt meg kell hagyni, hogy rendkívüli sofőr. Pillanatok alatt kinavigál az erdő mély, avaros talajáról a keskeny, kanyargós dűlőútra, pedig még reflektort sem kapcsol a művelethez. Közben halkan dudorászik, fél karját kilógatja a nyitott ablakon. A levegő egyre hűvösebb, avar és dér szaga van, de legalább nem szundikálok el az úton.

– Nyugalom – szól hátra hozzánk néhány perc múlva, amikor Hubert kifogásolja, hogy miért a keskeny dűlőutakat választja. – A németek le nem térnének a főutakról.

– Miért?

– Mindjárt megtudják.

És igen. Minél mélyebbre jutunk Auvergne-ben, annál jobban eldurvul a terep. Tíz éven át éltem ebben az országban, és erre a vidékre mindig mindenki úgy utalt, hogy Franciaország erődítménye, de sosem értettem, pontosan miért. Egészen mostanáig. A kisautó egy mukk nélkül kapaszkodik fel egyik domb hátáról a másikra, majd lassan már inkább hegyek azok a dombok, szerintem jócskán ezerötszáz méter felett járhatunk. A dűlőút egyre kanyargósabbá és kátyúsabbá válik, keskeny földút marad csak belőle, szinte lehetetlenség megmaradni rajta kocsival. Végtelennek tűnő fennsíkokon, vulkáni sziklatömbök között navigálunk, néha szédítő, a sötétben szó szerint feneketlennek látszó szakadék peremén. Aztán mindkét oldal fákkal benőtt lejtőkké szelídül, a lankák aljában az utat puhán beborítja a tűlevél. A tökéletes vidék ellenállóknak a híres guerilla harcmodorhoz. És a hazai utasításokkal ellentétben itt aztán teljesen reménytelen lenne bárhová is eljutni gyalog, bicilivel se mennénk sokkal többre.

Hajnali háromkor hajtunk be egy alacsony kőfal kapuján, és állunk meg a Mont Mouchet kastélya előtt. Körülötte tágas mezők, semmi díszes sövény, egyetlen fasor sincs sehol. Masszív, ősi, szögletes, hatalmas épület, a sarkain nagy darabokban mállik a szürke kő, de ettől eltekintve egyben van, és áthatolhatatlan. Az első szinten díszkivilágítás fogad bennünket, a felhajtón kőtörmelék és megszámlálhatatlan kisteherautó, meg rozsdás Renault. Harminc is lehet belőlük, teljes összevisszaságban parkolnak a kastély előtt. Mennyi autó, miközben London szerint a jármű itt ritkább kincs, mint a cukor.

– Lopottak – magyarázza Tardivat, mielőtt rákérdezhetnék. – De kizárólag az ismert kollaboránsoktól szedjük el. Meg különben is rátennék a kezüket a németek. Akkor már miért ne mi vegyük hasznukat?

– Honnan szereznek hozzájuk üzemanyagot? – érdeklődik Hubert.

– A legtöbb gázüzemű, ahhoz meg szén kell. Azt nem olyan nehéz szerezni errefelé – kászálódik ki Tardivat a kocsiból, majd nagyot nyújtózik: – Itt várjanak! Gaspard nem szereti a meglepetéseket.

A kocsiból figyeljük, ahogy keresztülszalad az udvaron, felszökell a lépcsőkön, és megdöngeti a széles, kétszárnyú bejárati ajtót. Csak miután eltűnik az épületben, fordulok Hubert-hez:

– Szerinted meg fog ölni bennünket?

Hubert a fejtámlának dönti a fejét, és akkorát ásít, hogy nagyot kattan az állkapcsa. Lecsukja a szemét:

– Ha igen, akkor remélem, gyorsan túlesünk rajta. Hulla vagyok.

Néhány perc várakozás után kivágódik a nagyajtó, és fényár vetül a kis Renault-ra.

– Integet – közlöm Hubert-rel. – Akárhogy is lesz, vágjunk bele!

Fogjuk a csomagjainkat, a fegyvereinket a kezünk ügyében tartjuk, és indulunk be a házba, ahol vagy ötven tagbaszakadt, bandita fizimiskájú francia fogad bennünket. A gyors bemutatkozásból az is kiderül, hogy a szájuk mocskos, az észjárásuk sem tisztességesebb és utálják, hogy itt vagyunk. Igazi rablóbarlangba keveredtünk. De legalább nem németek, ami önmagában is vigasztaló tény.

– Gaspard reggel érkezik – mondja Tardivat –, addig múlathatják velük az időt, vagy kaphatnak egy szobát, és alhatnak, ha úgy tetszik.

Elég egy röpke pillantást vetnem Hubert-re, hogy ne bizonytalankodjam:

– Inkább aludnánk.

A lépcső aljában álldogáló egyik magas ellenálló felé int.

– Ez itt Judex, Gaspard főkapitánya. Ő megmutatja a szobájukat.

– És maga?

Henri Tardivat vigyorogva nagyot kacsint:

– Nem magácska az egyetlen érett gyümölcs, akit ma éjjel le kell szüretelnem.

Szeretném szívemből gyűlölni, de már nincs elég energiám az ellenségeskedéshez, pedig a maquisard-ok tenyérbemászóan vigyorognak. Igazság szerint még soha nem találkoztam olyan Henrival, akit ne kedveltem volna.

De egyébként is elhúzza a csíkot, esélyt sem ad a válaszra.

A château belül éppolyan állapotban van, mint kívül: a padlódeszkák kopottak, de nem nyikorognak, a festett falak foltokban sérültek, de a festék nem fakult meg, a szőnyegek rojtosak, de egymást érik, a bútorzat pedig régi ugyan, mégis masszív és komor. Hogy a tulajdonosok kicsodák és hova lettek, nem hangzik el, de feltehetőleg azok is ugyanilyen masszívak lehetnek. Felmegyünk Judex nyomában a harmadik emeletre, a hosszú folyosó végében megkapjuk a Mont Mouchet kastély utolsó szabad szobáját. Gaspard embere szó nélkül tárja ki az ajtót, és magunkra hagy bennünket.

Nem valami tágas helyiség, egyetlen ablaka van, a berendezés egy mosdóállvány és egy dupla ágy, se szék, se kanapé, se egy szőnyeg a földön, amin valamelyikünk megalhatna. Hubert szentségel, én morgok, hosszasan meredünk egymásra ingerülten, de döntetlenre állunk, semmi értelme jelenetet rendezni.

Mellesleg fáradtak is vagyunk hozzá.

– Hadd legyen az enyém a bal oldal, és te alhatsz a takarón – teszem meg az ajánlatomat.

– Te aztán tudod, mit akarsz.

– A bal a pszichés oldalam.

– Nem hinném, hogy létezik az ágynak pszichés bal oldala.

Na tessék, ez van, ha a társad katonaként kezdte, és tudós lett belőle. A logika elhatalmasodik a kreativitáson.

– Hogyne létezne. A férjem alszik az ágy jobb oldalán, az enyém a bal. Pszichológiai értelemben képtelen vagyok máshogyan aludni. A lényeg, hogy ez van, ezt tudom ajánlani.

– Félek, a férjed megöl, ha megtudja.

– Itt és most nem a férjemtől kell félned. Csak maradj a saját oldaladon.

– Legyen – ránt nagyot a vállán.

A hátizsákjainkat és a táskámat betuszkoljuk az ágy alá, azután némán elfoglalja mindenki a maga oldalát. Odaadom Hubert-nek a vastag kabátomat, hogy legyen mivel takaróznia, és besiklom a takaró alá, miközben erősen koncentrálok, hogy még csak futólag se mélázzak azon, ki aludhatott alatta előttem, vagy éppenséggel mit művelhetett a takarásában. A párnánk alá dugjuk a töltött pisztolyunkat. Állig felhúzom a takarómat, Hubert elhelyezkedik a kabátok alatt, és már alszunk is.

Valamivel később heves ordibálásra és ajtócsapkodásra riadunk. Remeg az egész ház, hallom, ahogy a falakról darabokban potyog a vakolat. Még nem hajnalodik, de már halványan világosodik az ég alja.

– Ezek a bunkók soha nem alszanak? – nyög fel Hubert mellettem.

– Le merném fogadni, hogy megjött Gaspard.

– Akkor üdvözöljük?

A fejemet rázom, a hajam a párnahuzat durva vásznát dörzsöli hangosan.

– Ne – súgom. – Egyelőre azt gondolják, hogy alszunk.

Hubert ezen elgondolkozik, majd hosszas hallgatás után megszólal:

– Akkor egyelőre mi vagyunk előnyben.

– Tudja, hogy itt vagyunk…

– Vagyis rólunk beszélnek.

– Viszont mibe, hogy Judex itt maradt a lépcsőn őrködni? Bosszantóan rémes disznók, de azért nem teljesen ostobák.

Hubert közben az ablakhoz megy, és kikukkant.

– Jól emlékszem, hogy kötélmászásban az egyik legjobb voltál a kiképzésen Kentben?

– Mert?

– Mert nagy mázlink van. A bugrisok tökéletes állapotban tartották nekünk a ház falán az apácarácsot. Simán leereszkedhetünk rajta a földszintre.

Tény, hogy én voltam a legjobb mászásban, de soha nem szerettem az edzést. Ahogy azt sem, hogy most kénytelen vagyok a gyakorlatban is kamatoztatni a megszerzett tudást, és mászhatok lefelé Hubert nyomában a meglehetősen rozoga rácsozaton. Három szintet. Még jó, hogy erős a rácsra felfutott vadszőlő és masszívak a kacsai, megtartanak, mert maga a faszerkezet éppolyan korhadt, mint a ház. Ráadásul a hosszú tél felemésztette a levélzetet, az sincs útban. Pillanatok alatt lent vagyunk a földön.

– Ezekre a szerencsétlenekre aztán jócskán ráférne a segítségünk – suttogom, ahogy megkerüljük a kastély tömbjét, és megközelítjük a konyhának látszó helyiség ablakait. – Ilyen biztonsági intézkedéseket! Sehol egy őrszem.

– Judex fent van a lépcső tetején. Az ablakokban nyilván figyelnek néhányan. Képtelenség észrevétlenül megközelíteni a birtokot.

– De ha már itt vagy, úgy lopózol itt körbe, ahogy tetszik.

A konyha ablakai nyitva állnak, alacsonyan helyezkednek el, frissen főzött kávé és zabkása illata fogadja a közelgő hajnalt. A gyomrom nagyot kordul, visszagondolok, hogy hány órája már annak, hogy utoljára ettem. Az a jobb sorsra érdemes löncshúsos szendvics, igen. Azt se kellett volna. Hubert úgy csóválja a fejét, mintha tudnom kellene parancsolni a belső hangoknak, miközben elhelyezkedünk egy valaha volt fűszernövényágyásban. Pillanatnyilag kiszáradt kis növénykék árválkodnak benne, senki sem gondoskodik róluk. De azért ügyelünk, hogy ne tapossuk el, nehogy bármi is roppanjon a talpunk alatt.

Hubert-t kissé megzavarja a bentiek pergő, családias franciasága, hiszen ő iskolában tanulta a nyelvet, és a tankönyvek anyagában meg a professzoroktól nem kifejezetten ezt a nyelvjárást kapja az ember. Én viszont Henritól és Stephanie-tól, meg a hétköznapi élethelyzetekben szedtem magamra a tudásomat, fordítok hát neki. Hamar rájövök, melyik Gaspard, még ha nem is látom őt. Hangos és durva, és mindenkit leugat. Folyton az emberei szavába vág, lehurrogja az ötleteiket, elképzeléseiket. Arrogáns, magabiztos, önelégült. Kötekedő, egyből mélységesen ellenszenves.

– Ó, most rólunk beszélnek – lehelem alig hallhatóan.

– És?

– Semmi kedve Londonnal együttműködni.

– Akkor mi a véres fenének hoztak ide bennünket?

– Azt hiszi, hogy nemsokára De Gaulle Észak-Afrikában állomásozó Szabad Francia Erőitől várhat segítséget – hadarom, aztán figyelek –, és árulás lenne elfogadni les Britanniques segítségét.

Egyre hevesebb szóváltások követik egymást odabenn, fokozódik a hangulat, én pedig a fejemet a falnak döntve fülelek tovább. Ha Hubert valamiről lemarad, majd később elmondom neki.

– De akkor mihez kezdjünk ezzel a két Britannique-kal? – kérdi az egyik hadnagya. – Tardivat itthagyta őket a nyakunkon.

– Szabaduljatok meg tőlük! Nem érdekel, hogyan, oldjátok meg!

Szünet, hallgatás.

– Úgy gondoljuk, hogy a nőnél elég sok pénz lehet – szólal meg valaki.

Még hosszabb csend, hallom, ahogy az asztalon huzigálják a kávéscsészéket. Szürcsölés.

– Mennyi?

– Azt nem tudjuk. De nagyon higgadt. Magabiztos. És nagy csomagjaik vannak.

– Rádió?

– Non.

– Fegyverük van? – kérdi akkor Gaspard.

– Úgy gondoljuk, igen.

Ujjak kopognak szapora ritmust az asztallapon. Végül megszólal Gaspard, és a javaslata magától értetődősége meghökkentő:

– Az egyikünk elcsábítja a nőt, aztán megöli, és megszerzi a pénzét.

Nagy toporgás, csapkodás, huhogás a válasz, azonnal felharsan az önként jelentkezők kórusa.

– Vonzó nő? – kérdi feltámadt kíváncsisággal Gaspard.

– Très sexy! – röhög fel egy férfi, aztán részletesen leírja a külsőmet, kiemeli az előnyös részleteket, amelyek között szerepelnek a szép fogak, fényes haj, keskeny derék és gros seins. Kíváncsian sandítok a melleimre. Milyen érdekes, valahogy mindig abban a hitben éltem, hogy a franciáknak jobban bejön a kis mell.

Hubert elképedve ingatja a fejét. Ezek szerint annál azért jobban érti a mindennapi nyelvet, mint elsőre mutatta.

Többen is felvetik, hogy esetleg bedobhatnának a közösbe, mielőtt végeznek velem. Az egyikük felpattan, hogy már indul is értem. Okoskodnak egy sort azon, hogy rohanjanak le bennünket, hogy ne használhassuk a fegyvereinket, mi legyen, ha mégis ellenállok, vagy épp Hubert okoz gondot.

– Assez! – üvölti végül Gaspard, és csend támad. – Majd én intézem.

– És a férfival mi legyen? – kérdi valamelyik embere.

– Azt is öljétek meg!

Nancy Grace Augusta Wake

HEARST KIADÓI CSOPORT, PÁRIZSI KÖZPONT

1936

– Nem adhatjuk ki – tolja vissza elém a nagy halom papírt a szerkesztőm óvatosan az ujjbegyével, mintha fertőző lenne.

Csak pislogok. Kimerült vagyok, piszkos, és nem épp a legélesebb formámban. Miután Frankkel vonatra szálltunk, a vonatúton megírtam az egész cikket egy noteszbe, amit még az Anhalter állomás újságosstandján vettem. Csak annyi időre ugrottam haza, hogy átöltözzek és sebtében legépeljem a cikket, majd be is vittem a szerkesztőségbe Milo Caronnak. Sokféle reakcióra felkészültem, de hogy elutasítja, arra semmiképp.

– Nem értem – pillantok a mellettem ücsörgő Frankre, és vissza Milóra.

– Nem adhatom le a cikkét – mondja nyomatékosan, ezúttal tagoltabban és lassabban, mintha féleszű lennék.

– Miért? Nagyszerű írás.

– Mert épp ott van az emberem Berlinben. Akit megbíztam azzal, hogy írjon egy címlapsztorit.

– És most itt ül egy nő magával szemben, aki már meg is írta! – csapok ököllel az asztalára, de meg is bánom rögtön, mert könyékig sugárzó fájdalom hasít a kézfejembe.