Ez a könyv mindazoknak szól,
akik könyves káoszban élnek.

Eljött a ti időtök…

Köszöntünk a Zodiákus Akadémián!

Íme, a campus térképe.

Figyelmeztető az akadémia diákjainak: a vámpírharapás, a végtagvesztés vagy az eltévedés a Jajongó erdőben nem minősül érvényes kifogásnak az óráik mulasztására.

DARIUS

ELSŐ FEJEZET

A csillagok energiáját meglovagolva tértem vissza a Királyodúba. A csillagpor elrepített minket a szirttől, apámtól és az ott történt borzalmaktól.

A Vega ikrek tűntek fel előttem, amint a többi örökössel együtt személyes menedékünkké nyilvánított óriási faház központi szobájába érkeztünk. Álmomban sem gondoltam volna, hogy egyszer idehozom Roxyt, de biztonságos helyre volt szükségünk, és ez volt az egyetlen az egész világon, ahol úgy éreztem, hogy apám nem férhet hozzám.

A mellettem feltűnő Lance rám pillantott. Homlokát aggodalom redőzte, látszott rajta, hogy ezernyi kérdése lenne, csak nincs ereje feltenni őket.

Roxy feltápászkodott, az általam ráterített kék köpeny lecsúszott csupasz válláról.

– Hová hoztál minket? – kérdezte határozott hangon, de a tekintete nyugtalanul fürkészte a szobát.

Minden bizonnyal azt gondolta, hogy olyan helyre, ahol újra bánthatom, és a gondolat késként vájt belém.

– Az Akadémián vagyunk – feleltem sietve. – Biztonságban vagy. Mindketten biztonságban vagytok… – Elhallgattam, mert fogalmam sem volt róla, hogy mi történhetett velük, miután apám sötét kényszerítést alkalmazott rajtuk. Elfelejtették, hogy mit művelt velük, szóval talán simán zavarodottak, vagy…

– Az apád egy istenverte pszichopata – sziszegte Gwendalina mérgesen meredve rám, miközben testvére kezét szorongatta.

– Tudom – válaszoltam reménytelenül, mert ebben az igazságban éltem le az egész életemet, és még csak jelentősége sem volt.

Szoláriában a hatalom jelent mindent, és apám a négy leghatalmasabb eleven tündér egyike. Legalábbis addig biztosan, amíg nem fejezem be a kiképzésemet, és képes leszek ellene szegülni. De ez a nap minden egyes holdfordultával egyre messzebbnek tűnt, most pedig még az árnyak erejét is megszerezte…

Hatalmasabb lesz az összes többi tanácsosnál. Akár a koronát is megszerezheti.

– A picsába – vetettem oda, majd megfordultam, és hajamba túrva a szoba másik végébe kullogtam.

Nyugtalanul járkáltam fel-alá, kék köpenyem idegesítően ütődött a lábamnak, egészen addig, míg le nem téptem magamról, majd kinyitottam a szoba sarkában lévő ruhásládát. Ha egy aurát kaptam volna minden egyes ruháért, amit széttéptem a sárkányalakba történő alakulásaimkor, kétszer gazdagabb lehetnék. Egy fekete melegítőt rántottam elő a ládából, majd sietve felhúztam.

Döbbenten hőköltem hátra, amikor Roxy tűnt fel mellettem, de a lány egy pillantást sem fecsérelt rám, miközben ő is ledobta magáról a kék köpenyt, úgy tárva elém meztelen testét, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga, majd egy vörös pólót húzott magára. A póló az enyém volt, így egészen a combja közepéig ért. Szólásra nyitottam a számat, de fogalmam sem volt, hogy mit mondjak. Mielőtt még bármit ki tudtam volna préselni magamból, Lance megelőzött:

– Emlékszel bármire, Kék? – kérdezte lassan, gyengédebben, mint valaha hallottam tőle.

Meglepődve fordultam felé, és láttam, ahogy bizonytalanul Gwendalina felé nyújtja a kezét, mint aki nem biztos benne, hogy meg kellene érintenie őt, vagy sem.

– Mármint mire? – kérdezett vissza a lány remegő hangon. – Arra, hogyan raboltak el minket, vagy hogyan kényszerítettek bennünket abba a kráterbe? Arra, amikor az árnyak megpróbáltak magukkal rántani minket, vagy arra, hogyan sikerült elhúzódnunk tőlük? Esetleg arra, amikor végre felöltöttük rendalakunkat? Vagy arra gondolsz, hogy Lionel megpróbált arra kényszeríteni minket, hogy az egészet elfelejtsük?

– Tényleg emlékeztek? – kérdeztem döbbenten, és a mellettem álló Roxyra pillantva azon tűnődtem, hogy vajon ő is emlékszik-e. Bólintott, de tekintete továbbra is a szoba másik végében álló testvérére szegeződött. – De hogyan?

Apám többször is használt rajtam sötét kényszerítést, és esélyem sem volt ellene. Sötét mágiával növelte szavai erejét, ezért nem tudtam elmondani a többi örökösnek, hogy miket művelt velem. Mozdulatlanságra kényszerített, miközben vert, még a széttört csontjaim által okozott fájdalom sem volt elég ahhoz, hogy lerázzam magamról hatalmát. Egészen eddig lehetetlennek hittem.

– A rendünk volt az – közölte Roxy komoran. – A jelek szerint a lángunk képes szétégetni a süket dumát.

Önkéntelenül is felnevettem. Az apám pár perccel ezelőtt vetette őt az árnyak elé, aztán megmutatkozott rendje, majd pedig teste az apám által az Árnybirodalomból ellopott sötét erő közvetítőjévé lett, de még ennyi sem volt elég, hogy letörjön harci kedve.

Ösztönösen megragadtam, és szorosan átöleltem. Szívem nagyot dobbant, ahogy hideg kezét a bőrömhöz préselte, és megcsókoltam a feje búbját. Megkönnyebbülés áradt szét bennem. Halottnak kellene lennie. Az apám művelte dolgoknak végezniük kellett volna vele, de itt volt a karomban, és…

Mintha egy faltörő kos vágódott volna belém, akkora erővel csapódtam a szoba másik végén lévő falhoz, hogy az egész faház beleremegett.

Fájdalom nyilallt a gerincembe, miközben morogva felkászálódtam a padlóról, és árnyak táncoltak a látóteremben. A fogaimat vicsorítva morogtam tovább, a bőröm alatt rejtőző sötét erő kitörésre szomjazott. Árnyak törtek utat maguknak a kezemből, ahogy testem börtönéből szabadulva csak a parancsomra vártak, miközben éhes vágyakozás töltötte meg egész lényemet.

– Ne engedj nekik, Darius! – kiáltott rám Lance, és hangja visszarántott a sötétség küszöbéről.

Megráztam a fejem, az árnyak eltűntek a szemem elől, és éreztem, ahogy kezemből elszivárog az erő.

– Ezt meg mi a picsáért csináltad? – förmedtem Roxyra, aki dühösen, magasba emelt kézzel meredt rám, alakját még mindig körülvette az ereje.

– Ne fogdoss engem! – vicsorgott rám gyilkos tekintettel.

– De… Tudnod kell, hogy nem vertelek át benneteket – mondtam a fejemet rázva, miközben rádöbbentem, hogy engem hibáztat azért, amit apám művelt velük. – Küzdöttem ellene. Megpróbáltam segíteni nektek! Én…

– Igen, megpróbáltad – bólogatott gúnyosan. – Egészen addig, amíg úgy nem döntöttél, hogy nem éri meg.

– Nála volt Xavier – feleltem kétségbeesetten, s a szívem összeszorult a benne tomboló düh láttán.

Tudnia kell, hogy teljesen összetört a látvány, ahogy apám a kráterbe vetette őt. Mintha egy rozsdás késsel vájtam volna ki a saját szívemet. De a másik lehetőség Xavier élete lett volna. Nem volt semmiféle választási lehetőségem. De tudtam róla, hogy erős, tudtam, hogy képes túlélni bármit, és bár majdnem belehaltam abba, hogy végig kellett néznem, mit művelt vele apám, semmit sem tehettem.

– Tudom – felelte egy pillanatra ellágyuló tekintettel, és világos volt, hogy tényleg értette. Ő is bármit megtett volna a testvéréért. – Ez az egyetlen oka annak, hogy nem égetlek meg elevenen.

Vörös és kék lángok villantak fel az ujjai között, és Lance gyorsan közénk állt.

Roxyból elszállt a harci kedv. Egy újabb pólót és egy melegítőt halászott ki a ládából testvérének, majd átszelte a szobát, hogy nekiadja a ruhadarabokat.

Gwendalina hátat fordított nekünk, majd lehúzta a kék köpenyt, én pedig elfordultam, hogy nyugodtan felöltözhessen.

Lance mellém lépett, és ahogy a szemébe néztem, egy árny tűnt fel benne egy pillanatra.

Nagyot nyeltem. Én is éreztem a bőröm alatt megbúvó árnyakat. A részemmé váltak, és az volt a legrémisztőbb, hogy mennyire természetesnek tűnik az egész. Mintha mindig is rájuk várt volna a lényem egy része, és most egyszerűen csak elfoglalták az őket megillető helyet.

Hátat fordítottam Lance-nek és a Vega lányoknak, majd a tágas nappalit átszelve a konyhába léptem, ahol az egyik fiókból előhúztam az ott tartott Atlaszt. Üzenetet küldtem Xaviernek, azt tudakolva, hogy jól van-e, és mi történt anyával. Csekély vigasz volt, de tudtam, apánk már nem fogja bántani. Lehet, hogy megölte volna csak azért, hogy kikényszerítse együttműködésemet az árnyak megszerzésében, de a saját fia meggyilkolását még ő sem úszta volna meg könnyedén. Nem művelne ilyesmit kellő ok nélkül. Csak remélni tudtam, hogy anya rendben van, és Xavier hamarosan képes lesz felhívni engem.

– Nagy szerencsétek volt, hogy Lionel nem ismerte fel a rendalakotokat – mondta Lance a lányoknak, én pedig értetlenül néztem rájuk.

– Hogy érted, hogy nem ismerte fel? – kérdeztem, mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna. Az árnyak közül előbukkanó, lángszárnyaikat szélesre táró lányok láttán majdnem kiugrott a szívem a mellkasomból.

Annyira fényesen ragyogtak a csillagokkal átszőtt fekete égbolt előtt, hogy alig tudtam kivenni az alakjukat, de jól láttam a vörös és kék lángokat, valamint az óriási szárnyakat – mintha két lángoló angyal lettek volna. Tűzhárpiák: ritkák, de nem ismeretlenek, és nagyobb hatalmúak, mint közönséges rokonaik, de nem elég erősek egy sárkánnyal szemben.

A túlélésük kapcsán érzett megkönnyebbülésemet tovább fokozta a tény, hogy nem sárkányok. Biztos voltam benne, hogy apám végzett volna velük, ha rendalakjuk elég nagy hatalmúnak tűnik számára ahhoz, hogy fenyegetést jelentsenek.

– Lionel azt mondta, hogy tűzhárpiák – válaszolta Lance lassan, miközben úgy meredt Gwendalinára, mintha a lány a világ leglenyűgözőbb dolga lenne. – De tévedett. A lángok és a szárnyak láttán gondolta ezt, elvégre az anyjuk hárpia volt, szóval az ő esetükben is igencsak valószínű volt. Ráadásul olyan rövid ideig voltak rendalakjukban, hogy könnyű volt eltéveszteni.

– Szóval mik ők? – követeltem a választ, miközben az ikrek által egymásra vetett pillantásból egyértelmű volt, hogy ők már tudják.

– Főnixek – lehelte Lance, és a hangjából áradó áhítat hallatán elfintorodtam.

– Lehetetlen – ráztam meg határozottan a fejemet. – Nincs feljegyzés senkiről, aki a Főnix rend tagja lett volna már legalább…

– …ezer éve – fejezte be Lance a mondatot, miközben továbbra is úgy bámult Gwenre, mintha az egész világ vele kezdődne és végződne.

Az én tekintetem Roxyra irányult, és szívem új ütemet kezdett verni. Nem igaz, nem lehet igaz. A főnixek alig voltak többek puszta mítosznál. Még csak senki biztos sem volt abban, hogy egyáltalán léteztek-e valaha. Feltételezések szerint az övék a leghatalmasabb rend mind közül, lángjaik elképesztő dolgokra képesek. Mi több, egyesek szerint egyenesen halhatatlanok, de ha ez igaz lett volna, akkor hova tűntek? Hogyan halhattak ki halhatatlan lények?

– Nem lehetnek azok – mondtam makacsul.

– De azok vagyunk – szólalt meg a két lány egyszerre, és egymásra vetett pillantásukból ítélve remekül szórakoztak rajtam.

– Titokban kell tartanunk – nézett rám Lance.

– Miért kellene? – meredt rá Roxy.

– Mert ha igaz az, amit a főnixekről olvastam, vagy akár csak annak a fele, akkor ti ketten erősebbek lehettek bármelyik tündérnél, aki az elmúlt évezredben ezt a földet járta. Olyanok vagytok, mint a régi idők legendás tündérei… Fogalmam sincs, mi lehet az erőtök korlátja, már ha egyáltalán van ilyen, de abban biztos vagyok, hogy ezután még nagyobb fenyegetést jelentetek Lionel számára. Ha előbb szerez tudomást erről, minthogy uralni tudnátok az erőtöket, akkor…

– …megöl benneteket – fejeztem be a mondatot Lance helyett, mert jól tudtam, hogy így lenne. Bőven eleget tudtam már az apámról ehhez. Bármire képes lenne, hogy ő legyen Szolária legnagyobb hatalmú tündére. Ha pedig rájön, hogy a lányok főnixek, még azelőtt végez velük, hogy esélyük lenne erejük használatára. Alig bírtam felfogni az egészet, annyira lehetetlen volt. Nem csoda, hogy apám nem jött rá; elterelték a figyelmét az uralma alá hajtott árnyak. No meg ki gondolna ilyen őrültségre?

– Szóval rejtegetnünk kell, hogy mik vagyunk? – Gwendalina aggódva nézett testvérére.

– Amíg nem tapasztaljátok ki az erőtöket, és nem vagytok képesek megvédeni magatokat, addig, szerintem, ez maradjon négyünk között – bólintott Lance.

Roxy rám pillantott, és görcsbe rándult a gyomrom a szeméből sugárzó bizalmatlanság láttán. Úgy gondolta, hogy elárulom a titkukat.

– Senkinek sem mondom el – mordultam fel. – A szavamat adom rá.

Gúnyosan felhorkant, majd elindult felém. Megdermedtem közeledte láttán, de aztán tekintete a mögöttem lévő konyhapultra siklott. Egy poharat vett le a felette lévő polcról, vizet töltött bele, és egy hajtásra lehúzta.

Némán figyeltem, azon tűnődve, hogy mondanom kellene neki valami mást is, de fogalmam sem volt róla, hogyan kezdjek hozzá.

Mintha két mágnes lennénk, akiket arra szánt a sors, hogy vonzzuk vagy taszítsuk egymást, és semmi átmenet a kettő között. És fogalmam sem volt, hogyan fordíthatnám vissza arra, ami apám feltűnése előtt volt köztünk. Ennek kellett volna lennie a legkevésbé fontos dolognak, de abban a pillanatban mindennél jobban vágytam rá, hogy a karomba vegyem őt. A szívem még mindig vadul vert a vele történtek miatt, és azt kívántam, bárcsak rendbe hozhatnám valahogy az egészet. A közelében szerettem volna lenni, hiába tűnt el a hold, és a napfogyatkozás hatása is múlóban volt. De egyáltalán nem úgy tűnt, hogy Roxy is így érzett volna.

– Jól vagytok? – kérdezte Lance az ikrektől, bár úgy tűnt, kérdése elsősorban a közelében álló Gwennek szól. – Lionel a testeteket használta az árnyak tárolására. A rajtatok áthaladó sötét erő nyomot hagyhatott, megsebezhette a lelketeket…

– Jól vagyok – felelte Gwen habozva –, bár fogalmam sincs, hogyan csekkolhatnám a lelkemen lévő sebeket. – Halvány mosolyt vetett Lance-re.

Lance a lány felé nyúlt, majd pillanatnyi tétovázás után leengedte a kezét. Gondolom, őt is bűntudat gyötörte az egész elcseszés miatt. Az elmúlt négy évben azon dolgoztunk közösen, hogy ez sohase történhessen meg, és totális kudarcot vallottunk. Legutóbb a nővére belehalt, most pedig valóra váltak legrosszabb félelmeink. Nemcsak apám szerezte meg azt, amit akart, hanem az ikrek is majdnem belehaltak, minket pedig árnyak átka sújtott.

–Nektek legalább nem kell elviselnetek az árnyak terhét – mondta Lance gyengéden. – Csak áthaladtak rajtatok, nem vertek gyökeret bennetek.

Rám nézett, és tudtam, komolyan aggódik amiatt, hogy mivel kell megküzdenünk. Egyetértettem vele. De bizonyos szempontból készen álltunk erre. Éveken át táncoltunk az árnyakkal a sötét mágia gyakorlása alatt, és ha az árnyak révén szerezhetünk előnyt, hajlandó voltam elviselni ennek a terhét. Egyébként sem volt más választásom. Apám nem szíve jóságából adta nekünk ezt az ajándékot, hogy nagyobb hatalomra tehessünk szert, hanem tettestárssá tett minket. Az árnyak ereje minket is bűnössé nyilvánított. Magához láncolt vele minket, hogy esélyünk se legyen a hatóságokhoz fordulni, hacsak nem szeretnénk börtönben végezni.

Roxy a konyhapultra tette a poharát, és egy pillanatig úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de végül nem szólalt meg. Összefonódott a tekintete testvéréével, és biztos voltam benne, hogy néma párbeszéd zajlik közöttük, de fogalmam sem volt, miről szólhat. Roxy végül megrázta a fejét, mire Gwen felsóhajtott, de aztán egyetértően biccentett.

– Esetleg megosztanátok ezt a kis közjátékot a csoport többi tagjával is? – kérdeztem.

– Esetleg nem, te szardarab – vágta hozzám Roxy. – Bármit is gondolj, sosem érdekelt az idióta trónotok. Mégis akármit teszünk, folyton belekeveredünk ebbe a drámába. Szóval ha valamit nem akarok elmondani nektek, az nem tartozik rátok.

Düh lángolt fel bennem hangneme hallatán, és morogva néztem rá. Roxy ellentmondást nem tűrően nézett velem farkasszemet. Miért ingerel folyton? És miért cseszett szét ez engem ennyire?

– Sok ez most egyszerre – szólalt meg Lance határozottan. – Talán az lenne a legjobb, ha aludnánk rá egyet, és később beszélnénk róla.

– Felőlem – vetette oda Roxy, miközben ellépett mellőlem. Nem volt rajta semmi a pólómon és állandósult velem ne szarozzatok arckifejezésén kívül. – Annál jobb, minél messzebb vagyunk a sárkányoktól.

– Szerintem az lenne a legjobb, ha itt maradnánk napkeltéig. A hold hatása még mindig erős, és sok mindenen estünk át.

Roxy úgy meredt rá, mint aki legszívesebben elküldené a picsába, de Gwen megragadta testvére karját.

– Valószínűleg igaza van, Tor. Pihenjünk ma itt.

Meglepődve pislogtam, ahogy Roxyból hirtelen elszállt a harci kedv, és meghajolt testvére akarata előtt. Már-már azt hittem, hogy ez a lány csak az ellenkezéshez ért, de a jelek szerint csupán velem viselkedik így. Legalábbis az idő túlnyomó részében. Felvillant bennem, hogyan nevettünk együtt a motorversenyünk során, és azon tűnődtem, néz-e rám még úgy valaha.

– Több hálószoba is akad itt, megmutatom nektek – mondta nekik Lance, és elindult.

– Együtt maradunk – felelte Gwen, Lance pedig úgy biccentett, mint aki épp ezt várta.

Mielőtt elhagyták volna a szobát, Roxyhoz léptem, és megragadtam a karját. Mondani akartam valamit, bocsánatot kérni, vagy csak megpróbálni megmagyarázni valahogy az egészet, bár nem igazán tudtam, pontosan hogyan. De harcolni akartam a szemében lángoló gyűlölet ellen.

– Beszélhetnénk egy kicsit négyszemközt, Roxy? – kérdeztem, miközben megpróbálta kitépni a karját a kezemből.

Lance és Gwen továbbmentek a folyosón, én pedig közelebb léptem hozzá.

– Nem tudom, mit akarsz tőlem – mondta Roxy halkan –, de nem is érdekel. Azt gondolod, mivel te beszélni szeretnél velem, nekem is beszélnem kell veled? Nem. Azt sem értem, honnan veszed azt, hogy kezet emelhetsz rám. A tűz nem fog rajtam, Darius, az én rendem erősebb a sárkányoknál. Semmi okom sincs arra, hogy féljek tőled, és semmi mondanivalóm sincs számodra.

Azzal kirántotta a karját a kezemből, majd Lance és Gwen után indult.

Úgy éreztem, mintha valamiféle ringlispílen ülnénk, ami csak körbe-körbe jár. Elegem volt abból, hogy megpróbáljak szót érteni vele, hogy aztán újra és újra pofán verjen. Szóval ha azt akarja, hogy utáljuk egymást, eljátszom a szerepemet. Képtelen vagyok távol tartani magam tőle, és ha annyira erre vágyik, hát leszek én a gonosz.

DARCY

MÁSODIK FEJEZET

Orion felfelé vezetett minket egy lépcsőn, míg egy szobához értünk, amelynek közepén egy kétszemélyes ágy terpeszkedett. A hátsó falat tengert ábrázoló falfestmény borította, a sarokban pedig két egymáshoz simuló halat formázó szökőkút csobogott megnyugtatóan. Egyértelmű volt, hogy melyik örökös szobájában vagyunk.

Tory egyenesen átmasírozott a szobán egy ajtó felé, ami mögött tippem szerint a fürdőszoba lehetett, majd bevágta maga után.

Orion megfogta a kezemet, közelebb rántott magához, és ajkát az enyémre nyomta. Érzelmek törtek fel bennem, és könnyes szemmel ragadtam meg a köpenyét.

– A francba, Kék, annyira sajnálom – suttogta a kezemet szorongatva.

– Nem a te hibád. – Felsóhajtottam, legszívesebben a karjai által jelentett biztonságba zuhantam volna, de a lehúzott vécé hangja hallatán elléptem mellőle.

– Varázsolok egy némabuborékot, hogy magatokban lehessetek – szólalt meg Orion hangosabban, és felemelte a kezét.

– Köszönöm… Szia!

Azzal Orion kilépett a szobából, és egészen addig rám szegezte a tekintetét, amíg be nem zárult az ajtó. Az ágyhoz mentem, miközben Tory kilépett a fürdőszobából. A szívem vadul zakatolt, és a mellkasomra tettem a kezem, hogy lecsitítsam. Borzasztóan kimerült voltam, de egyben éber is. Ez volt életem leghosszabb éjszakája, és a falon lévő órára pillantva láttam, hogy nemsokára itt a hajnal.

Lefeküdtem, és magamra húztam a takarót, ahogy Tory is, majd egymás mellé csúsztunk az ágyban, épp mint a chicagói lepukkant lakásunkban. Ott a kanapé kényszerített minket az egymás mellett alvásra, most viszont önként tettük, szükségünk volt a kötelékünk által jelentett megnyugvásra. Szembenéztünk egymással, és összekulcsoltuk a kezünket.

– Orion némabuborékot varázsolt – mondtam neki –, nyugodtan mondhatunk bármit.

– Amúgy is nyugodtan mondanék bármit – vetette oda Tory haragosan.

– Tényleg Dariust hibáztatod a történtekért? – kérdeztem. Megértettem, miért haragszik rá, de képtelen voltam hibáztatni Dariust azért, mert az öccse életét választotta.

– A történtekért nem hibáztatom, azért viszont igen, mert túlságosan is az apjára hasonlít. És mert nem tett meg mindent, hogy segítsen rajtunk.

Elakadt a lélegzetem az emlék hatására: ahogy a kráterben vagyok, Orion keze az enyémet szorongatja, bocsánatkérései esőcseppekként hullnak alá. Sosem láttam még ennyire tehetetlennek, és én sem éreztem magam soha ennyire esetlennek. Dariusszal együtt megpróbáltak segíteni nekünk… de kudarcot vallottak.

– Szerintem segíteni akart – mondtam gyengéden.

– Sokra mentünk vele – mordult rám Tory, és egy pillanatra sötétség borult a szemére.

Elfintorodtam, miközben a testembe óriási erejű energia áramlott összekulcsolt kezünkből. Mintha a sötétség mély kútja nyílt volna meg bennem, és ahogy magam elé képzeltem Darius arcát, heves gyűlölet fogott el. Annyira gyűlöltem, legszívesebben felperzseltem volna a lelkét. El akartam merülni ebbe a sötét érzésbe, míg teljesen el nem borít.

– Darcy, a szemed – szisszent fel riadtan Tory, és hirtelen felült, elengedve a kezemet.

A sötétség tovább áramlott a mellkasomban, szólított magához. Megráztam a fejem, majd Toryra néztem, s minden idegszálammal rá koncentráltam, hogy legyűrjem a rémisztő érzést.

Feltérdeltem, és Tory szemébe néztem, hogy lássam, eltűnt-e az árny belőle.

– Mi történik velünk? – suttogtam elcsukló hangon, miközben összeszorult a szívem.

Tory nagyot nyelt, majd megrázta a fejét.

– Talán csak a Lionel által műveltek utóhatása ez. Az árnyak között voltunk, közvetlenül keresztülhaladtak rajtunk.

Lassan bólintottam, a mellkasomra tettem a kezem, miközben a sötét verem újra megmoccant a bensőmben, és félelem ette be magát a csontjaimba.

– És mi van akkor, ha nem haladtak keresztül rajtunk? Mi van akkor, ha még mindig bennünk vannak? Te nem érzed?

Tory szintén a mellkasára tapasztotta a kezét, majd elszörnyedve meredt rám.

– A francba. Azt hiszem, igazad van.

– El kell mondanunk Orionnak. – Fel akartam állni, de Tory megragadta a csuklómat.

– Ne! Nem mondhatjuk el neki. Elárulná Dariusnak.

– És akkor mi van? – Kérdőn néztem rá, a szemében újra árnyak örvénylettek.

Pislogni kezdett, majd elengedte a kezemet.

– Kérlek – mondta lágyabb hangon. – Nem bízom benne, és amúgy is, mit tudna tenni Orion? Mi ketten megoldjuk, épp úgy, mint minden mást.

Kétkedve az alsó ajkamba haraptam.

– Orion tudni fogja, mi a teendő. Sötét mágiára oktatja Dariust, biztosan tud az árnyakról is.

– Ja, és milyen jól sült el legutóbb is, amikor vele és a sötét mágiás baromságával szórakoztunk.

Fájdalom szúrt a szívembe, ahogy elmémbe villant Tory képe a szipolytőrrel, ahogy majdnem kivérzett a földön heverve. Majd Darius reakciója…

– Rendben – suttogtam, miközben visszabújtam a takaró alá, és megpróbáltam elűzni a testemet végigjáró borzongást. – De szólok neki, ha elfajul a helyzet. Fogalmunk sincs, mit jelenthet ez az egész, és nem igazán tudunk utánanézni egy tankönyvben.

– Tudom… de egyelőre ne szólj neki, rendben? – Tory szintén visszabújt a takaró alá, és hevesen dobogó szívem lassan kezdett megnyugodni.

– Rendben.

– Legalább egy jó dolog kisült az egészből: felfedte magát a rendalakunk – mondta Tory nem túl őszintének tűnő mosollyal.

Visszamosolyogtam rá, megpróbáltam a pozitívumokra koncentrálni, bármennyire is nehéz volt az átéltek után.

– Ja, most meg rejtegetnünk kell – morogtam, mire Tory felnevetett.

– Ja, csak a szokásos. Mikor jön el a mi időnk? Szárnyalni akarok, és lerúgni Dariust az égről.

Én is elvigyorodtam, szemem égett a kimerültségtől. Mintha a világ a feje tetejére állt volna éjfél óta, s egy olyan alternatív valóságba léptünk volna át, ahol erősebbek vagyunk az örökösöknél és Lionel Acruxnál. Meg kell tanulni bánni az erőnkkel, és közben talán az árnyak is elhagyják a testünket, és nem kell együtt élnünk nyomasztó súlyukkal, amely mintha egyre nőtt volna a mellkasomban. De az a rémisztő érzés motoszkált bennem, hogy egyáltalán nem lesz ennyire egyszerű.

* * *

Korán felébredtem a kávé illatára. Vágyakozva felnyögtem, majd az órára pillantottam. Nyolc múlt, de nem úgy tűnt, mintha Tory mostanában felébredne. Egy párnát ölelt magához meglehetősen sokatmondó módon, miközben a segge kilógott Darius pólója alól.

Akaratlanul is elmosolyodtam, ahogy lábujjhegyen átszeltem a szobát, majd csendben kiléptem a folyosóra, azon tűnődve, miféle üdvözletet várhatok Dariustól. De a dühe mindig is inkább Toryra irányult, nem rám. Néha pedig a szemében tükröződő indulat valami szenvedélyesebb dolognak tűnt, mintha mást is érezne iránta a haragon kívül.

Lelopakodtam a lépcsőn, a testemet a tűz melege járta át, miközben beléptem a konyha-nappaliba, ahol Orion épp kávét főzött. Gyorsan körbefürkésztem a helyiséget; semmi nyoma Dariusnak. Bár minden porcikámmal arra vágytam, hogy egyenesen Orionhoz lépjek és átöleljem, nem érte meg a kockázatot.

– Tejjel, cukorral, vagy simán feketén? Épp most jutott eszembe, hogy messze nem tudok eleget rólad, Kék. – Orion ferde mosollyal fordult felém. Meztelen volt a felsőteste, amit lehetetlen volt nem észrevenni, de a látvánnyal együtt is csak az járt a fejemben, hogy mi van akkor, ha valaki meghallotta a szavait?

– Darius elment repülni egyet – reagált rémült arckifejezésemre. – A testvéred horkolását pedig egy mérföldről is hallani lehet.

– Nem is horkol – nevettem fel, mire elvigyorodott.

– Jó, akkor szuszog.

– Kinyírna, ha hallaná, hogy ilyeneket mondasz – ugrattam, de a szívem még mindig ólomnehéz volt. Nem hagyhattam, hogy a tréfálkozás elterelje a figyelmemet a tegnap történtekről.

– Szóval? Kávé? – nézett rám Orion kérdőn.

– Tejjel, egy cukorral – feleltem, mire visszafordult a konyhapulthoz, hogy elkészítse. – Köszi.

Felé léptem, a karom a karjához ért, ahogy odaadta nekem a kávét, én pedig ittam egy kortyot az éltető nektárból. Felsóhajtottam, majd felpillantva láttam, hogy Orion engem figyel, és elpirultam intenzív tekintetének hatására. Játékosan a térdéhez érintettem a térdemet, gondolván, ennyi belefér.

– Mi az? – kérdeztem tőle suttogva, mire elfintorodott.

– Nem éppen így képzeltem el az első alkalmat, amikor ugyanott ébredünk fel.

Összehúztam a szemöldökömet, miközben ujjával végigsimított az államon.

– Lionel nem fog többé a közeledbe jutni – fogadkozott, mire megráztam a fejem.

– Nem ígérhetsz ilyesmit, Lance. És nem is szeretném, hogy ilyesmit ígérj. Nem a te felelősséged vagyok.

Szóra nyitotta a száját, hogy vitatkozzon velem, de aztán hirtelen a mennyezet felé nézett. Egy pillanattal később hangos dobbanás jelezte, hogy valami hatalmas bestia landolt a faház tetején.

– Ettől aztán biztosan felébredt Tory – mormolta Orion.

Válaszként bólintottam, majd elléptem mellőle, és a kanapéra ültem.

Darius tök csupaszon ugrott a padlóra egy, a tetőbe épített tolóajtón át, majd a szoba végén lévő láda felé csörtetett, és pár ruhadarabot rángatott magára.

– Szóval a repülés nem csillapította a dühödet, mi? – kérdezte tőle Orion, mire Darius sötét pillantást vetett rá. A tekintete aztán a kávéra siklott, és a konyhapult felé indult, hogy töltsön magának egy csészével, de vámpírsebessége révén Orion már megtette helyette, mire odaért.

– Kösz – morogta Darius, majd nagyot húzott belőle. – És ami azt illeti, valamennyire csillapította. Ez a vidám arcom.

– Legalább volt egy pluszórám aludni, míg te repkedtél – mondta Orion ásítva.

– Haver, azonnal elterpeszkedtél az ágyon, amint felkeltem – felelte Darius vigyorogva.

– Na várjatok csak, ti egy ágyban alszotok? – kérdeztem döbbenten, mire úgy fordultak felém, mintha csak most vették volna észre, hogy én is ott vagyok.

– Elaludtunk beszélgetés közben – közölte Orion szigorú hangon, mintha hirtelen újra a diákjává váltam volna.

Kérdőn felvontam a szemöldököm; ezzel aztán nem megy semmire.

Tory vigyorogva bukkant fel a lépcső tetején.

– Elaludtatok beszélgetés közben, mint két pizsipartit tartó kislány?

– Ehh – mutatott Darius kettőnkre. – Mintha ti ketten nem ugyanazt tettétek volna.

– Mi ikrek vagyunk – szólaltunk meg egyszerre.

Tory lejött a lépcsőn, és a ládához lépett, amiből egy, a méreténél több számmal nagyobb nadrágot húzott elő.

– Felőlem. Nyugodtan menjetek vissza smacizni. Mi lépünk innen.

Összefontam a karomat.

– Szerintem meg kellene beszélnünk a múlt éjszakát.

– Miről kellene még beszélnünk? – nézett rám kérdőn Tory, majd dühös pillantást vetett Dariusra. – Vele meg aztán pláne nem beszélek meg semmit.

Darius viszonozta dühös tekintetét, míg Orion rezignáltan megrázta a fejét.

Tory fintorogva nézett körbe a nappaliban.

– Hogyan jutunk ki innen?

Darius a fatörzsbe vájt ajtó felé mutatott.

– Remek. Csá! – Tory bemutatott Dariusnak, majd kicsörtetett az ajtón.

A magam részéről megittam a kávémat, majd sóhajtva Orionra pillantottam.

– Összeszedem, amit csak lehet a főnixekről, és üzenek nektek – mondta. – Ma nincsenek órák. Ha jól sejtem, a diákok és a tantestület nagy része totálisan kiütötte magát.

– Főleg Washer – fintorodott el Darius.

– Pfuj – nyögtem fel, majd a konyhapultra tettem a csészét. – Akkor majd később.

Az ajtó felé vettem az irányt, miközben a hátamon éreztem figyelő tekintetüket, és biztosra vettem, hogy amint eltűntem, azonnal rólunk kezdenek beszélni.

A lépcső alján értem utol Toryt, és mezítláb vágtunk neki a Jajongó erdőnek, ami különösen szívás volt a fagyos reggelnek köszönhetően. Reszketve szedtük a lábunkat az ösvényen, és egy kis tüzet küldtem az ereimbe, hogy átmelegedjek.

– Szerinted mi másra lehet képes a rendünk? – tűnődött Tory hangosan.

Elmosolyodtam.

– Remélhetőleg képes elkenni az árnyak száját.

Tory komolyan bólintott.

– Az árnyak és a nagyra nőtt gyíkok száját.

– Ja – nevettem fel Lionel Acruxra gondolva, majd hirtelen elillant a jókedvem, mert cseszhetjük, ha bármikor rájöhet arra, hogy valójában mik vagyunk. Ráadásul az árnyak sem haladtak át rajtunk, hanem itt voltak bennünk. – Rohadtul remélem, Tor.

MAX

HARMADIK FEJEZET

A testemet a lehető legkielégítőbb sajgás járta át, ahogy felébredtem. Az elmémbe villantak az elmúlt éjszaka képei, láttukra elmosolyodtam, és egy újabb menetre készen megmerevedtem.

Kinyitottam a szemem, és a szobámat alkotó üvegkupolára tekintettem. A reggel fénye lassan a tóba szivárgott, és a gyengéden áramló vizet figyeltem.

Kinyújtottam a kezemet az ágyon, és végigsimítottam Geraldine oldalát. Csupasz bőrét érezve vágyakozó nyögés tört ki belőlem.

Elfordult tőlem az éjszaka alatt, és most csak meztelen hátát és szextől kócos haját láttam. Többet akartam, kurvára szükségem volt rá. Sosem éreztem még csak hasonlót sem, mint az előző éjjelen. Ahhoz voltam szokva, hogy szex közben uralom és fokozom a partnereim érzelmeit, és a lányok teljesen bevadultak attól, amit tőlem kaptak. De Grus teljesen más volt. Totálisan immunis rám. Kellően erős ahhoz, hogy kizárjon, és meg kelljen dolgoznom a kielégítéséért.

Amit meg is tettem. Ahogy a nevemet sikoltozta, az a lehető legizgatóbb jutalom volt. És úgy öt perc múlva újra hallhatom.

Előrehajoltam, és megcsókoltam a lapockáját, majd végigcsókolgattam a gerince vonalát egészen a fenekéig, és elégedetten elvigyorodtam, amikor álmos nyögés hagyta el ajkát. Elöntött a vágy, ahogy mocorogni kezdett, én pedig lejjebb húzódtam az ágyon, gyengéden megfogva őt, hogy a hátára fordítsam, és újra az enyém lehessen.

Egy pillanatig csak bámultam rá, a kezeimet csípője két oldalára tettem, izmaim megfeszültek, ahogy felette tartottam magam. A picsába, miért nem néztem meg magamnak rendesen őt korábban? Annyira elvakított a royalista baromsága, hogy fel sem tűnt tökéletes alakja. Sosem láttam még ennyire tökéletes, kerek ciciket, és amikor meglovagolt, teljes erőmmel azon kellett lennem, hogy ne süljek el, mielőtt megkapná, amit szeretne. Sosem volt még ilyen szexben részem. És jó darabig nem fogom elengedni.

Csókot nyomtam a köldöke alá, és felfedezőútra indultam lefelé. Sikoltozva ébred majd, és jócskán benne leszek, mire feleszmél.

A szám egyre lejjebb ért, Grus pedig megmozdult alattam, ahogy felébredt.

– Szent uborka, egy akváriumban aludtam – nyögte, miközben álmosan körbenézett a szobában.

Tegnap éjjel jóval mocskosabb dolgokat kiabált, és alig vártam, hogy újra előcsalogassam belőle. A combja közé fúrtam a fejemet, és a nyelvemmel azonnal a lényegre tértem, miközben felnyögtem a vágytól.

– A nudliját neki, Max, ne kezdd újra az izélgetést – mondta Geraldine, majd a hajamnál fogva megragadott, és kihúzta a fejemet a combjai közül.

– Hogy mi? – kérdeztem tanácstalanul fintorogva.

– Oda kell érnem a Gömbbe, mielőtt felfalnák az összes vajpuha bagelt! – ripakodott rám, és úgy lökött félre, mintha a legkevésbé sem izgatná, amit épp tenni készülök vele.

Az érzelmei után nyúltam, hogy megtudjam, mi a franc folyik itt, és elkaptam egy vágyfoszlányt, de a gyorsan fakuló érzelem helyét frusztráció és aggodalom vette át.

– Hozatok ide bagelt – ültem fel, hogy szemrevételezhesse felsőtestemet. – Nem akarsz visszajönni az ágyba?

Geraldine felém fordult, és felnevetett.

– Miért is akarnék újra a szénaboglyádban hentergőzni, Max Rigel? Felvések egy X-et az ágyam lábára, miután visszaértem a szobámba, aztán foglalkozom az élet fontos dolgaival.

– Fontos dolgokkal? – Mi a picsa folyik itt?

– Talán tartsuk meg ezt a nudli malőrt egymás között, jó? – javasolta, miközben felhúzta a nadrágját.

– Mi a franc az a nudli malőr?

Rám vigyorgott, miközben el kellett viselnem a látványt, ahogy eltakarja tökéletes cicijeit.

– Tudod, butus. Amikor a nudlidat összeizéli a hold, és a hormonjaid ráizgulnak valami nevetséges fráterre. Kicsit kínos, nem?

– Azaz… azért aggódsz, mert kínos lenne nekem, ha kiderülne ez a kettőnk közötti dolog?

– Szolária egére, miért lenne ez kínos neked? – nézett rám meglepetten, és elvesztem kék szempárjában. – Én vagyok az, akinek szégyentáncot kellene járnia. Mit gondolna mindenki, ha kiderülne, hogy összeszűrtem a levet egy örökössel? – Úgy mondta ezt, mintha valami különösen visszataszító betegségről lenne szó.

Leesett állal bámultam rá, miközben tényleg megborzongott, és próbáltam megérteni, hogy miről beszél.

– Hogy mi? Állj! Azt akarod mondani, hogy kínos neked az elmúlt éjszaka? Nem érezted azt, amit én? Ez a szex kibaszottul elképesztő volt.

– Jaja, teljesen rendben voltál – közölte, miközben a tükör elé állt, és elkezdte rendezgetni az istenverte haját.

– Rendben voltam?

– No, nem állhatok itt egész nap trécselni veled, csekkolnom kell a FAR-t, hogy más is elkapta-e a holdkórt. Nem hinném, hogy bárki másnak annyira elment volna a józan esze, mint nekem – mondta, s újra kuncogni kezdett.

– Várj! Elment a józan eszed? Azt mondod, hogy ennyi volt?

Felpattantam, és követni kezdtem, ahogy az ajtó felé indult, miközben lövésem sem volt róla, hogy mi történik. Itt volt az előző éjjel, és élete legjobb dugásában részesítettem. Többről volt szó, mint szexről, mintha betéptünk volna. Miért nem könyörög még többért? És hogy a francba győztek le a vajpuha bagelek?

– Persze hogy ennyi, te korlátolt kolbászka. – Nevetve nyitotta ki az ajtót, és még arra sem vette a fáradságot, hogy vessen egy pillantást meztelen testemre. – Viszlát, kamaty kapitány!

Az ajtó könyörtelenül csapódott be mögötte, és magamra maradtam lassan lekonyuló farkammal, miközben gőzöm se volt róla, hogy mi történt az elmúlt pár percben. A Geraldine hurrikán széttépte a hálószobámat, és szédülten szemléltem a maradványokat.

A fogamat csikorgatva a zuhany felé indultam. Ez nem járja. Lehetetlen, hogy ne érezte volna a köztünk lévő kapcsolatot. Teljesen esélytelen. Szóval csak meg kell dolgoznom, egészen addig, amíg be nem ismeri.

Mert most, hogy megízleltem Grust, nem volt visszaút. Ez a lány az enyém lesz.

ORION

NEGYEDIK FEJEZET

Darius igencsak rossz kedvében volt, miközben leült, és dühösen dédelgette kávéját.

Leültem a széke karfájára, és bátorítóan a vállára tettem a kezem.

– Majd megbékél.

– Nem fog. – Lesöpörte kezemet a válláról. – Mindig is utált, és miért is ne tenné?

Felsóhajtottam, de tartottam a számat.

– Mi van? – mordult rám kérdő pillantással.

– Igazából nem Tory ellensége vagy Darius, hanem saját magadé. Mintha minden egyes alkalommal, amikor őt bünteted, magadat is büntetnéd.

– Köszi az atyai intelmeket, apu – vágta hozzám Darius. Láthatóan nem volt kedve hozzá, hogy józanul beszéljük meg a témát.

Morgás tört fel a mellkasomból, és éreztem előcsusszanó agyaraimat. Vérre volt szükségem. Teljesen kiszárított az előző éjszaka, de nem voltam hajlandó megcsapolni Kéket azok után, amin keresztülment. Darius felajánlotta magát, miután lefeküdtünk, de rossz ötletnek tűnt. Az őrzői kötelék miatt mindig furán éreztem magam, amikor belőle táplálkoztam.

– Igyál! – parancsolta most, és felállt, hogy elém tárja a nyakát. – Úgy festesz, mint aki azonnal elveszíti az önuralmát, és akkor amúgy is megtennéd.

Összeszorult torokkal álltam fel, erőm kútja annyira kiszáradt, hogy a kétségbeesés szélén álltam. Előrevetettem magam, a nyakába vájtam az agyaraimat, ő pedig átölelt. A köztünk lévő kötelék fellángolt, és ahogy megízleltem a vérét, nyüszítés tört elő belőlem. Darius határozottan megragadott, egyik keze a hajamra siklott, miközben elvettem tőle, amire szükségem volt, minden egyes cseppet. A szívem zakatolt, és vasmarokkal szorítottam a vállát.

Végül elszakítottam magam tőle, de túl közel maradtunk egymáshoz, a homlokunk egymáséhoz ért. Eltökélt nyögéssel rántotta el magát tőlem, én meg visszaszereztem az irányítást érzelmeim felett. Gyűlölet fogott el Lionel iránt a ránk varázsolt torz kötelék miatt. Fogalmam sem volt, mit érzek valójában Darius iránt, és utáltam arra gondolni, hogy az egymás iránt érzett szeretetünk és bizalmunk egy része talán nem is valódi.

A székre zöttyentem, ahonnan az előbb felállt, ő pedig az azzal szemben lévő kanapéra ült, és feszült arccal gyógyította be a nyakán lévő sebet.

– A kibaszott apámnak sok mindenért kell majd felelnie.

– És felelni is fog értük – fogadkoztam. – De amíg ez megtörténik, létfontosságú, hogy vigyázzunk a Vega ikrekre. Még inkább, mint eddig.

Darius ingerülten pillantott rám.

– Ez úgy hangzik, mintha az ő pártjukat fognád.

– Te is tudod, hogy az előző éjszaka mindent megváltoztatott. Ráadásul nem vagyok vak, tévedsz, ha azt hiszed, nem látok át a Tory Vegának bemutatott én vagyok a legnagyobb seggfej alakításodon. Tudom, hogy törődsz vele. Meg kell védenünk őt és a testvérét az apádtól. És a nimfáktól is. – Suttogni kezdtem, hiába varázsoltam korábban némabuborékot. – Tisztában vagy vele, mekkora fenyegetést jelentenek mostantól számodra? A trónod számára?

Határozottan bólintott, a szemében örvénylő sötétség láttán elszorult a torkom.

– Igen.

– De ettől függetlenül védelmezni fogod őket, mert jó lelkű vagy, Darius. És a világban más is van a hatalmon kívül, bármit is tanítanak nekünk.

Darius nagyot nyelt, majd félrenézett.

– Nem vagyok jó lelkű – mondta elfúló hangon. Rám pillantott, szemét árnyak borították, és pislogni kezdett, hogy elűzze őket. – Ahogy te sem. Csak két elcseszett fickó vagyunk, akik újra és újra elcseszik.

Az ajkamba haraptam. A szavaiban lévő fájdalmas igazság hatékonyabb volt bármilyen érvnél.

– Nos, akkor talán eljött az ideje annak, hogy abbahagyjuk az elcseszést. – Felálltam, az ajtó felé vettem az irányt, majd hátrapillantottam rá. – Még keményebben kell dolgoznunk most, hogy megkaptuk ezt a sötét erőt. Apád is megszerezte az árnyakat, de neki hosszabb időbe telik majd kiaknáznia erejüket. Az anyám minden bizonnyal segít neki, de még az én családom sem fért hozzá korábban ehhez az elemhez. Fogalmam sincs, mire számíthatunk.

– Ki fogod találni – felelte, és belém vetett bizalma hallatán elmosolyodtam.

Biccentettem búcsúzásképpen, majd kiléptem az ajtón. Egy darabig egyedül kellett lennem a gondolataimmal, mielőtt nekiálltam volna a kutatásnak. A természetem része volt, hogy időnként magamban legyek; a rendem megkövetelte.

Elhagytam a Királyodút. A reggeli nap fénye áttört a lombokon, és a talajt borító fagy úgy csillogott, mint a törött üvegdarabok.

Erőmhöz nyúltam, és végigszáguldottam az ösvényen. A fák között köd örvénylett. Hagytam, hogy vámpírképességeim visszavigyenek Aszteroidavárosba. A kerítés előtt álltam meg, miközben hópelyhek szállingóztak alá az égből. A kapuhoz léptem, érintésem hatására kitárult, ahogy felismerte varázslatom jelét.

A medence úgy festett, mintha bomba robbant volna. Törölközők, üvegek és úszógumik hevertek szanaszét, a medence közepén pedig egy fürdőnadrág lebegett lustán.

A házam felé indultam, majd megtorpantam, mert egy napozóágy torlaszolta el az ajtómhoz vezető utat. Washer hevert rajta anyaszült meztelenül, szélesre tárt lábai lelógtak az ágy két oldalán.

– A kurva életbe – morogtam, és megpróbáltam elkerülni napbarnított farkának a látványát, de az mintha egyenesen rám bámult volna. A közelben esetlegesen tartózkodó összes férfi, nő és minden egyéb élőlény érdekében, ami csak mozog, felkaptam a földről egy törölközőt, és ráhajítottam.

Némi levegőmágia segítségével átrepültem a napozóágy felett, és beléptem a házamba, megkönnyebbülten csukva be magam után az ajtót. A fülemet érő némaság a lehető legédesebb muzsikának tűnt. Csendre és nyugalomra volt szükségem, hogy feldolgozzam a történteket.

A zuhanyzó felé léptem, hogy teljesen felébredjek. Alig aludtam, és minél hamarabb bele kell vetnem magam a főnixekről való kutatásba. Valami hasznos dolgot kell nyújtanom Kéknek. Cserben hagytam a múlt éjjel, és fogalmam sem volt róla, hogy képes leszek-e ezt bármikor jóvátenni.

A forró vízsugár alatt állva ökölbe szorítottam a kezemet, és reszketni kezdtem, ahogy gondolatban újraéltem az éjszakát. Becsuktam a szemem, és a zuhanyfülke falának szorítottam homlokomat, miközben az emlékek rám találtak. Ahogy Darcy térdelt ott, és bátran szembenézett az árnyakkal a testvérével együtt, miközben a félelem beleette magát minden egyes porcikámba.

Még mindig éreztem, ahogy Lionel varázslata gúzsba köti a kezünket, akárcsak az engem elborító, fojtogató erőtlenséget, aminek hatására rádöbbentem, mennyire fontos számomra. Az anyám és Lionel miatt vesztettem el a nővéremet, és most majdnem elvesztettem azt a lányt is, aki betöltötte a Clara által hagyott űrt. Nem érdekelt, hogy Stella a húsom és a vérem, kibaszottul kinyírom mind őt, mind Darius apját ezért.

Nagy levegőt véve kiléptem a zuhanyfülkéből, és a szobámba indultam, hogy felöltözzek. Pár perccel később már a campuson voltam, és a Vénusz Könyvtár felé vettem az irányt. Egyetlen része volt a könyvtárnak, amire szükségem volt, mélyen az archívumban az épület alatt. Beléptem a mágiám segítségével, és végighaladtam a néma olvasótermen. Tegnap este lezártuk a campus épületeinek túlnyomó részét, hogy a diákok ne kezdjenek el dugni minden tanteremben, és ne rongálják meg az iskola értékes tárgyait, mint például az itt lévő könyveket.

A könyvtár hátsó jobb sarkában egy hosszú keleti szőnyeg fedte a padlót két könyvespolc között. Felhajtottam, majd az alatta rejtőző csapóajtó zárjára tettem a kezem. Az üres térben visszhangzó kattanás jelezte, hogy bebocsáttatást nyertem. Felnyitottam a csapóajtót, és ráléptem az alatta lévő, sötétbe boruló falépcsőre. Levegőmágiával bezártam magam mögött a csapóajtót, és visszaigazgattam a szőnyeget, mielőtt továbbindultam volna.

Jeges hideg fogadott az épület alatt, de miután átléptem egy mágikus gáton, és megérkeztem az óriási kiterjedésű archívumba, a hőmérséklet elviselhetőbbé vált. A termet kitöltő mágikus erő az ősi szövegek megőrzésére szolgált. A fölém magasodó könyvespolcokat földmágiával faragták ki kövekből, és többezernyi tekercs és bőrkötéses könyv otthonául szolgáltak.

Pillérek szakították meg a végtelennek tűnő teret, miközben a könyvtári jelzéseket figyelve ritka rendekről szóló források után kutattam. A munkám egy része a rendek ismerete volt, és bár a főnixekről nem tudtam túl sokat, valamennyit foglalkoztam velük, amikor tanárként a Zodiákus Akadémiára kerültem. Rejtélyes mivoltuk izgatta az elmémet. Számos képet néztem már meg róluk, ezért is ismertem fel azonnal Darcy és Tory rendalakját.

Az ikrek jó ideig ki tudják adni magukat tűzhárpiának – meglehetősen ritka rendről van szó, és jelenleg egyetlen tűzhárpia diák sincs az Akadémián, de a rendkiterjesztő órák veszélyesek lehetnek. Ki kell találnom valamit, mert ha rendszeresen fel kell ölteniük rendalakjukat Avem professzor előtt, akkor hamar rá fog jönni, hogy nem hárpiákkal van dolga.

Rábukkantam a rendek szekciójára, és nekiálltam átnyálazni a tekercseket és könyveket, hogy bármit találjak, ami a segítségemre lehet. Akár az egész napba beletelhet, de nem megyek el innen, amíg nem tudok meg mindent a főnixekről, hogy felkészíthessem Kéket és Toryt. Elvégre senki más nincs a világon rajtam kívül, aki segíteni tudna nekik.

* * *

Este az irodámban ültem, az Atlaszom hevert előttem az asztalon. Egy egész albumot fotóztam tele egy olyan könyv oldalairól, ami a főnixek adottságait írja le. Jellemző módon a könyv fele elégett valami rég elfeledett tűzben, és most dühösen meredtem a megmaradt oldalakra, mert azok alapján egyértelmű volt, hogy egykor minden megtalálható volt benne, amire csak szükségem lehetett volna. De legalább így is volt néhány válaszom az ikrek számára. Meghívtam Dariust is, mert tudtam, hogy lehetőség szerint mindhármuknak tudnia kell mindent.

Nyomasztó érzés kezdett terjedni a mellkasomban, miközben vártam őket. Suttogások töltötték meg a fülemet, és sötétség borította be látóteremet. Zihálva szedtem a levegőt. Sosem éreztem még ennyire erősen az árnyak hívását, és nem volt menedék – nem volt hová futni, hiszen most bennem éltek. Annyira csábító volt a vonzerejük, hogy lassan megadtam magam a suttogó bátorításoknak, bármennyire is tudtam józan eszemmel, hogy nem szabad.

Lecsukódott a szemem, és erő árasztotta el az ereimet. Mély levegőt vettem, az erő érzése mellé gyönyör társult, mely arra ösztönzött, hagyjam, hogy a sötét mágia teljesen elárasszon.

Kinyitottam a szemem, és a kezem körül kígyózó árnyra bámultam. Tudtam, mi ez. Az ötödik elem. Én pedig valahogy irányítást szereztem felette, bár féltem attól, hogy mire lehet képes.

Kopogás hallatszott az ajtó felől, én pedig visszaerőltettem az árnyakat; a hosszú évek alatt megszerzett tudás révén kiszabadultam csáberejük alól.

– Szabad – szólaltam meg, miközben a varázslat eltűnt, és megkönnyebbülés söpört végig rajtam.

Darius lépett be elsőként, mögötte Tory, a szemem pedig ösztönösen a leghátul lévő Kékre siklott. Lófarokba kötötte a haját, csillogó kobaltszínű tincsek hullottak a nyakára. Apró mosolyt vetett rám, én pedig ellenálltam az ingernek, hogy viszonozzam.

– Üljetek le! – utasítottam őket.

Hoztam még két széket a szobába, így mind a hárman az asztal felé léptek. Darius a bal oldalon lévő széket választotta, Tory ennek hatására a jobb oldalit, így Darcy foglalta el a középső széket, közvetlenül velem szemben. A térde a térdemhez ért, én pedig ösztönösen átkulcsoltam a lábát az enyémmel.

– Szóval… – kezdtem bele, és előhívtam egy képet az Atlaszon, miközben éreztem a szobában növekvő feszültséget. – Találtam némi információt a főnixekről.

Némabuborékot varázsoltam körénk, bár nem hittem volna, hogy szükség van rá. Az egész napot a campuson töltöttem, egyedül a Gömbbe tértem be, hogy némi ételt szerezzek, miközben a diákok a másnapos fejfájásukra kerestek valamit. Nekem is több fejfájást kellett ma elmulasztanom, csak az én esetemben semmi közük sem volt az alkoholhoz. Szimplán stressz és alváshiány.

– Mit találtál? – kérdezte Darcy, miközben testvére az Atlasz képernyőjén lévő képet tanulmányozta.

– A szöveg sérült volt, de így is sikerült kibogarásznom néhány képességeteket – feleltem.

Tory éles pillantást vetett Dariusra.

– A sárkány húzzon el innen. Nem szeretném, ha megismerné a képességeimet.

– Az szívás, Tory. Maradok. – Darius kihúzta magát a széken, én pedig a fogamat csikorgatva meredtem Toryra.

– Darius marad. Mindenképpen megbeszélném vele a dolgot, szóval semmi értelme ennek a vitának, Miss Vega.

– Hagyd csak, Tory. Hallani akarom – noszogatta Darcy a testvérét, aki kelletlenül vállat vont.

Előrehajoltam, és ráközelítettem a lap tetején lévő szövegre.

– A főnixek magas szintű ellenállással bírnak a Divisus rendből és a tudatalatti főmágiából kifolyólag.

– Ez meg mi a francot jelent? – kérdezte Tory.

– Azt jelenti, hogy képesek vagytok megbirkózni a pszichológiai varázslatokkal, mint például a kényszerítés. – Jelentőségteljes pillantást vetettem Dariusra, aki hirtelen kiegyenesedett a székében.

– Ezért nem működött rajtunk Lionel ereje! – kiáltott fel lelkesen Darcy, én pedig helyeslően bólintottam, miközben térdünk szorosan összeért az asztal alatt.

Mindig is lelkes diák volt, és részben ez is szerepet játszott abban, hogy ennyire rákattantam. Osztotta a tanulás iránti szerelmemet, és szerettem, ahogy izgatottan néz rám az órákon.

Kapd össze magad, te idióta!

Megköszörültem a torkomat.

– Most, hogy megmutatkozott a rendetek, a jelek szerint szinte lehetetlen lesz pszichológiai mágiát használni ellenetek. Ezek közé tartozik a szirének érzelmi manipulációja, amit minden bizonnyal örömmel hallotok. Emellett a Küklopsz rend emlékfürkészése sem hat rátok, ahogy a teumésszoszi rókák sokkal körmönfontabb képessége sem a bizalmuk elnyerésére.

Tory és Darcy elmosolyodtak a szavaim hallatán, és Dariusra pillantottam, hogy lássam, ő hogyan fogadja az egészet. Közönyös maradt az arca, de elcsíptem a szemében felvillanó aggodalmat. Küzdenie kell majd természetes ösztönei ellen, hogy ne tapossa el a Vega ikrek jelentette fenyegetést, hanem megvédje őket az apjával szemben, de biztos voltam benne, hogy így is azt mérlegeli majd, hogyan őrizheti meg a trónigényét. Ilyen a tündérek természete, nem hibáztathattam érte. Még mindig az volt a szándékom, hogy sikerrel járjon, és letaszítsa Lionel Acruxot. De az elmém mélyén megbúvó gyenge hang egy másik megoldást javasolt a probléma megoldására, olyat, amit kimondani is veszélyes lett volna az örökösök ismeretében.

A szöveg azon részét kezdtem el tanulmányozni, ami részletesen leírta a képességet.

– Az ilyenféle erők elleni mágikus pajzsot egyfajta tüzes fényként írják le, ami a bőrük alatt körözve vet gátat a behatolási kísérleteknek.

– Igen – mondta Darcy izgatottan. – Éreztem, amikor Lionel kényszerítést alkalmazott.

Tory lelkesen bólintott.

– Szóval senki sem lesz többé képes a fejünkbe mászni? – kérdezte reménytől lángoló tekintettel.

– Úgy tűnik – bólintottam, mire diadalittasan elvigyorodott.

Darius türelmetlenül ütögette az asztalt.

– És még mit írnak?

A látóterem szélén egy árny bukkant fel, majd hirtelen kopogás hallatszott az ablak felől. Mindenki meglepetten hőkölt hátra, a szívem pedig hevesen kezdett el dobogni.

– Ki a picsa az? – kérdezte riadtan Darius, miközben döbbenten felemelkedtem a székemről, és az ablak felé fordultam, ahol a párkányról Gabriel istenverte Nox bámult ránk. Összecsukta óriási fekete szárnyait, és jól látható volt a széles mellkasát borító tetoválások sora.

– A csillagokra! – Sebesen megkerültem az asztalt, kitártam az ablakot, Gabriel pedig kecsesen a szobába ugrott. Csak félig alakult át hárpiaalakba, még mindig farmer volt rajta, nem pedig az az ezüstpáncél, ami teste nagy részét borítaná a teljes átalakulás esetén. – Noxy! Azt hittem, csak holnap érkezel!

Gabriel nevetve ölelt át.

– Úgy döntöttem, hogy beugrok erre a beszélgetésre, Orio. A csillagok mondták, hogy most jöjjek.

Elengedett, és a többiek felé fordultunk, akik úgy bámultak Gabrielre, mintha két kicseszett feje lett volna.

– Gabriel Nox, az új tarot-tanárotok – mutattam be, majd elfintorodtam, ahogy végre felfogtam, mit is mondott. – Mit láttál?

Gabriel összevonta a szemöldökét. Birtokolta a Látás képességét, és elegendő ideje voltunk barátok ahhoz, hogy fenntartás nélkül bízzak benne. Ráadásul a csillagködbéli szövetségesem. Okkal jött ide. Azon tűnődtem, vajon nem bővülhetne-e négyfős csapatunk öt főre. Évekkel ezelőtt találkoztam Gabriellel, egy diákcsereprogram kapcsán az ő iskolája és a Zodiákus között. A látogatás csúcspontja egy pitballmeccs volt a két akadémia között, és szilárd kötelék alakult ki közöttünk, miután elkentem a száját pár srácnak, akikkel nem jött ki túl jól.

– Múlt éjjel minden korábbinál erősebb látomásra ébredtem – felelte, majd a Vega ikrekre pillantott, és a szívem hevesebben kezdett dobogni. Feléjük lépett, és fejet hajtott előttük. – Főnixek – lehelte. – Két főnix.

– Ez aztán kibaszottul remek – csattant fel Darius, miközben felpattant a székéről, és egy nagy adag toll csapódott az arcába, ahogy Gabriel Darcyhoz és Toryhoz lépett, hogy átölelje őket. Darius dühösen fintorogva lépett hátrébb, és rám pillantott. – Semmi szükség arra, hogy még többen hallják meg ezt a titkot.

– Bízhatsz benne – feleltem határozottan. – Gabriel a csillagködbéli szövetségesem.

– Örülök a találkozásnak – mondta Darcy széles mosollyal.

Tory szintén mosolygott, és úgy tűnt, a két lányt teljesen elbűvölte Gabriel. Többnyire ilyen hatást gyakorolt mindenkire, de az, ahogy a testvérek ránéztek, arra utalt, hogy talán többről van szó. Valami megfoghatatlan dologról. Az épp szóban forgó kényes téma ellenére látványosan nem zavarta őket egy idegen felbukkanása.

A felém lépő Darius szemmel láthatóan nem volt meggyőzve.

– Nem hinném, hogy be kellene vonni egy olyan tündért, akit csak úgy ideevett a fene.

– Nem csak úgy ideette a fene. Találkoztál már vele – mordultam fel. – Ráadásul a szövetségesem. A csillagok választották ki lélekbarátomnak, nem fog visszaélni a bizalmammal.

Darius kétkedve fintorgott ennek hallatán.

– Hogyan vagy képes úgy átváltozni, hogy csak a szárnyaid mutatkoznak meg? – kérdezte Tory izgatottan.

– Meg tudom tanítani nektek – felelte Gabriel, mire a lányok elmosolyodtak.

– Titokban kell tartani a rendjüket – figyelmeztettem, ő pedig felém fordulva egyetértően bólintott.

– Hogyan történt? Hogyan nyilvánult meg? – kérdezte, én pedig magamon éreztem Darius perzselő tekintetét.

Úgy döntöttem, egyelőre jobb lesz titokban tartani az árnyakat és a tegnap éjjel történteket. Bár gyűlöltem hazudni a csillagködbéli szövetségesemnek, nem akartam széttépni a Dariushoz fűződő kötelékemet.

– Valószínűleg a holdfogyatkozás hatására – vontam meg a vállam.

Gabriel sötéten mosolygott.

– Micsoda éjszaka, mi? Elhiheted, hogy nem igazán akaródzott kiszállnom az ágyból ma reggel.

– Mi a helyzet… – kérdeztem volna, de Darius közbevágott.

– Bármennyire is szívderítő ez az újbóli találkozás, nem foglalkozhatnánk inkább a főnixekkel?

Gabriel összeszűkült szemmel tekintett rá.

– Hogy van az apád, kölyök? Neked is ugyanolyan összeszorított segg képed van, mint amivel ő folyton megörvendeztet minket. A nyomdokaiba készülsz lépni? – kérdezte metsző hangon.

Összeszorítottam a számat, miközben Tory kuncogott, Darcy pedig oldalba vágta a könyökével.

– Darius nem olyan, mint az apja – mondtam, de Gabriel nem tűnt túlságosan meggyőzöttnek. Tudott a hozzáfűző őrzői kötelékemről, de sosem fogadta el, hogy valóban barátok lennénk Dariusszal. Gyűlölte az Acrux famíliát, és nem igazán tudtam hibáztatni ezért, de Darius más, mint a többiek.

– Nem, de éppolyan erős vagyok – vicsorogta válaszul Darius, ami nem igazán segített a helyzeten.

Gabriel alaposan szemügyre vette, majd nagyot ásítva a hajába túrt, és a lányok felé fordult.

– Szeretnék némi időt tölteni veletek, hogy megismerjelek benneteket – mondta nekik. – A csillagok küldtek, hogy segítsek nektek, minden porcikámban érzem.

– Örülnék neki – felelte Darcy.

– Ha elviszel minket repülni, akkor te leszel az új legjobb barátom, haver – tette hozzá Tory vigyorogva.

– Tényleg, megtaníthatnád őket repülni – jutott eszembe hirtelen. – Szükségem van valami kifogásra, hogy ne kelljen járniuk hárpiarend-kiterjesztő órára. Azt tettetjük, hogy tűzhárpiák, így Lionelnek fogalma sem lesz róla, hogy valójában micsodák. Tudod, mit művelne velük, ha megtudná, mekkora fenyegetést jelentenek. Tisztában vagy vele, hogy mekkora erővel bírhatnak a főnixek?

Gabriel lassan bólintott.

– Túl sokat nem tudok erről, de éreztem az erejüket a Látás révén. Sosem tapasztaltam még ilyet.

– Elküldöm neked a szövegeket, amikre rábukkantam – mondtam. – Taníthatnád őket. Majd azt mondom Elaine-nek, hogy szükségük van némi időre, hogy hozzászokjanak az új erejükhöz.

– Természetesen – felelte Gabriel. – Megtiszteltetés lenne.

Ezzel legalább egy problémát kilőttem. Az asztal mögé léptem, és visszaültem a helyemre. A többiek is leültek, Gabriel pedig Darius mögé állt.

Természetesség aurája vette körül Gabrielt, és éreztem, hogy a lányok máris bíznak benne. Egy pillanatra felvillant bennem, hogy talán az ő szövetségesük is lehet, de ez túl nagy egybeesésnek tűnt. Bár az alapján, ahogy beszéltek egymással, egyáltalán nem lehetett kizárni.

Darius teljesen más tészta volt. Skorpió és Oroszlán lévén képesek lehettek rá, hogy barátságot kössenek, de csak akkor, ha az Oroszlán képes túltenni magát felsőbbrendűségi komplexusán, és ha a Skorpió képes átlátni saját büszkeségén. Nem úgy tűnt, mintha bármelyikük jó úton járna efelé.

Továbbítottam a szövegeket Gabrielnek, majd nekiálltam elmagyarázni, hogy miket jegyzeteltem ki a lányok rendjéről.

– Jelen pillanatban talán az a legfontosabb, hogy a mágiátok a tűz által regenerálódik. Elég közel kell lennetek a lángokhoz, hogy érezzétek annak melegét, és ekkor képesek vagytok mágikus erőt meríteni belőlük. Ami egyben meg is magyarázza, miért okozott akkora nehézséget, hogy rájöjjetek a varázserőtök forrására, miután az Akadémián folyton tüzek égnek. És akkor még nem beszéltünk arról a tényről, hogy tűzelementál lévén bármikor képesek vagytok a varázserőtök pótlására.

– Szóval lényegében végtelen az erőnk? – kérdezte Tory, és gúnyosan Dariusra vigyorgott. – Azaz amíg tudok tüzet varázsolni, addig nem fogy ki a varázserőm, ellentétben a zsírseggű gyíkokkal, akiknek el kell húzniuk egy aranyhalmon szunyálni, amikor fogytán az erejük?

Darcy megpróbálta visszafojtani a nevetést, miközben Darius felmordult, én pedig esdeklő pillantást vetettem rá, hogy igyekezzünk békésen letudni a találkozót.

– És mi mást tudunk még? – kérdezte Darcy lelkesen.

Láthatóan rájött, mi a célom, és ő is azon dolgozott, hogy eltereljük a páros figyelmét, mielőtt újra veszekedésbe fognának.

– A főnixtűz magából a Napból születik. Minden anyagot képes elpusztítani, és számos varázslatot hatástalanít. A tűz nem árt a főnixeknek sem rend-, sem tündéralakjukban, legyen szó akár elementális, akár más rendalakok által létrehozott tűzről. Emellett hatásos más, a tűzzel szemben egyébként ellenálló rendek, mint a mantikórok, a hidrák és… a sárkányok ellen.

Darius teste megfeszült, keze a szék karfáját markolta, míg Gabriel kuncogni kezdett. Az ikrek izgatott pillantást váltottak.

– Szóval azt mondod, hogy ez a zsírseggű gyík nem tud engem megégetni, de én akkor perzselem meg, amikor csak akarom? – kérdezte Tory gúnyosan mosolyogva, miközben Dariusra mutatott.

– Miért akarnál ilyet tenni? – kérdeztem, mert nem akartam igent mondani, tudván, hogy az csak még inkább felhergelte volna Dariust, de láttam, hogy Tory kérdése is bőven elég volt ehhez.

– Csak jó tudni, hogy mire vagyunk képesek – vonta meg a vállát Tory. – És mik a korlátaink – vetette oda Dariusnak.

Beharaptam az ajkam, miközben Dariust tanulmányoztam, azon tűnődve, hogy rá tudnám-e venni az elmémben formálódó ötlet támogatására. Ha igen, azzal Szolária összes tündére jól járna. Darius Acrux sosem fog lemondani a trónról, és nem is szeretném. De talán rá tudnám venni arra, hogy megossza újabb két jelölttel. Csak túl kell élnem azt a kibaszott hurrikánt, amivel a meggyőzése jár.

TORY

ÖTÖDIK FEJEZET

Hideg verítékben úszva riadtam fel. A szívem hevesen zakatolt, és sötétség kötött gúzsba. Valaki magához hívott álmomban. A női hang emlékezetemben visszhangzott, mintha tényleg velem lett volna, és nem csak képzeletem egy szilánkjáról lett volna szó.

Nyögve ültem fel, és az Atlaszom után kutattam, hogy megnézzem, mennyi az idő. A tanítás ismét elkezdődött a mai nappal, és miután sikerrel zártuk a Számvetést, még nehezebb dolgunk lesz. Az órarendünkben tátongó lyukakat új órákkal töltötték meg, és fel kellett kötnünk a gatyánkat az eddigi kurzusainkon is.

Öt perc volt hátra hatig, és átkozni kezdtem a balszerencsémet. Utáltam korán kelni, de az álom által kiváltott rémület miatt esélyem sem volt visszaaludni.

A horoszkópom abban a pillanatban futott be, amikor épp leraktam volna az Atlaszt, és gyorsan átfutottam.

Jó reggelt, Ikrek!

A csillagok meséltek a napodról.

Óvakodj a megalázottak haragjától. A mai nap fordulópont lehet számodra egy sokkal nagyobb utazáson. Gondold át alaposan, mire irányul a haragod. Vannak dolgok, amelyek anélkül vésetnek kőbe, hogy egyáltalán tisztában lennél megtörténtükkel.

Újabb nap, újabb kicseszettül zagyva jóslat. Ha majd egyszer kinyitom az Atlaszt, és a horoszkópom azt közli, hogy ne egyél ma tojást, mert rád jön a fosás, akkor végre tudni fogom, hogy mi a helyzet.

Egészen addig viszont azt fogom tenni, mint mindig: egy árva pillanatot sem töltök azzal, hogy kibogozzam a csillagok nevetségesen nyakatekert üzenetét, és a valóban fontos dolgokkal foglalkozom. Azaz addig futok, míg ki nem égetem a végtagjaimból ezt az idegesítő félelmet, majd addig zabálok, míg fel nem szívom a tegnap lefekvés előtt benyakalt alkoholt. Elvégre, a picsába is, az életem egy szempillantás alatt a feje tetejére állt, és csak úgy voltam képes elaludni, hogy egy üveg tequila segítségével csaltam elő az álmot. Rossz húzás, Tory. De még mindig jobb, mintha a sárkány ajtaján kopogtatva végeztem volna, és bevallom neki, hogy Darcyban és bennem gyökeret vertek az árnyak, és ez kicseszettül megrémített. Elvégre a reggel hideg fényében jóval egyszerűbb volt eszembe idézni, hogy a szóban forgó sárkányban nem szabad megbízni. Ami azt is jelentette, hogy rábasztam, mert rajta kívül csak Orionhoz fordulhattam volna, akinek a feje olyan mélyen van feldugva a sárkány seggébe, hogy valószínűleg pontosan tudja, mi Darius menüje.

Nagyot sóhajtottam. Miért kell mindennek ennyire bonyolultnak lennie? A lapockám viszketni kezdett, és tudtam, hogy a rendalakom könyörög, hogy szabadjára engedjem. És azt is, hogy nem hagyhatom, hogy bárki meglásson átalakult mivoltomban, mert Lionel Acrux nem jöhet rá, hogy mik vagyunk. Szóval hiába a rengeteg várakozás, még mindig képtelen voltam felderíteni lényem annyi éven át rejtőzködő részét. Nem tudhatok meg többet az erőmről, és nem repülhetek. Semmit sem tehetek. Legalábbis addig, amíg nem kapunk engedélyt Darius drágalátos tanárától.

Ingerülten felmordultam, ledobtam magamról a takarót, majd gyors zuhanyt vettem.

Már majdnem fél hét volt, mire megtettem egy kört az Akadémia körül, és az izmaimban gyúló tűz elégette az álmaimat kísértő árnyak emlékét.

A Gömbhöz kocogtam, kifújtam magam, miközben vízmágiával letisztítottam magamról az izzadtságot és a cipőmre tapadt sarat.

Megálltam az ajtó előtt, és a kezemet az aranyszínű falnak támasztva lenyújtottam a vádlimat.

– Hiányoltál a holdfogyatkozás alatt, cicus? – lehelte Caleb a fülembe, mire döbbenten ugrottam hátra.

– A picsába, Caleb, hányszor mondtam már, hogy hagyj békén ezzel a lopakodós vámpírszarsággal! – csattantam fel, s a futás által elnyomott idegességem újra felszínre tört.

– Ajaj, Tory, ki szart bele a cipődbe ma reggel? – poénkodott.

Düh támadt fel bennem, és egy pillanatra sötétség borította be a látómezőmet. Vadul pislogva próbáltam elűzni az árnyakat az elmémből, és végül minden akaraterőmet összeszedve visszavertem őket. Ez meg honnan jött?

– Ez meg mi a fene volt? – Caleb félrehajtott fejjel bámult a szemembe.

– Mi? – kérdeztem ártatlanul, bár egyértelmű volt, hogy látta az árnyakat.

– Egy pillanatra teljesen elsötétedett a szemed…

Kétségbeesetten kutattam valami magyarázat után, és találtam egyet, aminek még értelme is lehetett.

– Megnyilvánult a Rendem a holdfogyatkozás alatt – ismertem be.

– Tényleg? – kérdezte érdeklődést tettetve, de nem volt túl meggyőző. Darius minden bizonnyal már elmondta neki, és valószínűleg azt gondolja, hogy tűzhárpia vagyok.

– Tényleg. De az első kérdésedre nem a válasz. Nem gondoltam rád a holdfogyatkozás alatt. Fontosabb dolgaim akadtak.

– Szóval a hold nem hajtott senki más karjába? – meredt rám kérdőn.

Vállat vontam, majd beléptem a Gömbbe, ő pedig tartotta velem a lépést.

– Senkivel sem jöttem össze, ha ez érdekel.

– Nem ezt kérdeztem – erősködött. – Azt kérdeztem, hogy más felé hajtott-e a Hold.

Mély levegőt vettem, és felé fordultam.

– Ha annyira tudni szeretnéd, Darius felé hajtott.

Ingerültség és csipetnyi féltékenység villant a szemében egy pillanatra, de aztán gúnyosan elmosolyodott.

– De nem tettél semmit? Ellenálltál a Hold teljes erejének?

– Nem igazán – feleltem, de nem beszélhettem neki Lionelről meg az összes többi szarságról. – Mint mondtam, megnyilvánult a rendünk Darcyval, és utána nem igazán foglalkoztam azzal, hogy bárkivel is összejöjjek.

Ezen egy pillanatig elgondolkodott, miközben határozott léptekkel a kávéautomata felé vettem az irányt.

Caleb újra hozzám lépett, miközben egy csészét dugtam a gépbe, és az asztalnak dőlve vett szemügyre.

– Szóval tegyük fel, hogy a Rended nem nyilvánult meg, és semmi ilyesmivel nem kellett volna törődnöd. Akkor szerinted összejöttél volna Dariusszal? – tudakolta.

A csészébe csöpögő kávét figyeltem, miközben a mellkasomban jelentkező sajgás fájdalmasan sokat árult el koffeinfüggőségemről.

– Őszintén? – Haboztam, magamnak sem akartam bevallani a dolgot, de ha már egyszer őrült késztetést éreztem Darius iránt, a legkevesebb, hogy felvállalom. – Asszem, igen. Nem tudom, mi van köztem és közte, de folyton olyan helyzetekbe kerülünk, ahol elviselhetetlen feszültség támad közöttünk. Szóval igen, valami vonz felé, de szerintem csak azért, mert teljesen kattant vagyok, elvégre semmi mást nem művel, csak felcsesz vagy bánt engem.

Caleb egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Tudod, akár hazudhattál is volna nekem – közölte végül, majd olyan arcot vágott, mintha valami más is kikívánkozna belőle, de próbálja visszatartani.

Felnevettem.

– Na ja. De eléggé seggfej húzásnak tűnt, és szerintem Dariusszal pont elegek vagytok seggfejnek, szóval az őszinteség mellett döntöttem.

– Oké…

Felhúzott szemöldökkel vártam, hogy feldolgozza a hallottakat, ő pedig tanácstalanul elfintorodott.

– Szóval igazából bejön neked Darius?

Ingerlő mosolyt vetettem rá, mert bár pokolian bosszantó volt, emellett lényegében egy igazi félisten, és hülyeség lett volna ezt letagadni

– De közben én is bejövök neked?

Látványosan végigstíröltem, külön figyelmet szentelve az inge alatt feszülő izmaira és tökéletesen elrendezett, göndör hajára.

– Asszem – feleltem közönyösen.

Caleb önelégülten vigyorgott.

– És vicces is vagyok? – erősködött tovább, közelebb lépve hozzám, és két karjával az asztalhoz szorított.

– Néha – húztam az időt.

– No és Darius?

Ingerült pillantást vetettem rá.

– Nem igazán tisztelt meg olyan alkalmakkal, amikor dönteni tudtam volna ebben a kérdésben. Többnyire inkább abban jeleskedik, hogy a sárba lök, vagy megpróbál vízbe fojtani.

– Én semmi ilyet nem tettem.

– Csak álltál ott, és nézted, ami, valljuk be, ugyanolyan rossz.

Caleb felmordult, majd folytatta:

– Más közös dolgok is vannak bennünk.

– Például?

– Kifejezetten jól szórakoztunk a Tündérvásáron.

– Bárki mással jól szórakoztam volna.

– Mind a ketten… szeretjük…

Türelmesen vártam, hogy megszülje a mondat végét, ő pedig elvigyorodott, és azt mondta:

– Mind a ketten szeretjük, amikor vadászok rád.

Felnevettem.

– Szép mentés, haver, de az inkább szól a szexről, mint a közös dolgokról.

– Nos, semmi közös nincs benned Dariusszal sem – mutatott rá.

Vállat vontam, mert ez nem így volt, de nem akartam nekiállni felsorolni, hogy miért illünk össze Darius Acruxszal. Pöcsfej mivoltából fakadóan megpróbáltam a lehető legkevesebbet gondolni erre.

– Mi ez az arckifejezés? – kérdezte Caleb, miután rájött, hogy valamit elhallgatok.

– Nos, ez valójában nem igaz. Ugyanazok a hobbijaink Dariusszal, ráadásul mind a kettőnknek elcseszett szülőfigurákkal kellett felnőnie…

Caleb megfeszítette az állkapcsát, és úgy döntöttem, ennyi elég volt.

– Rendben. De tudod, hogy kibaszottul jó velem a szex – vágta oda diadalittasan.

– Asszem – vontam meg a vállam, mintha nem igazán lennék meggyőződve a dologról, mire egy frusztrált morgás volt a jutalmam.

Még közelebb húzódott hozzám, a szívem hevesebben kezdett dobogni közelségétől.

– Simán lehet, hogy Darius borzalmas az ágyban – lehelte a fülembe.

– Lehet – értettem egyet vele.

– És amikor lehetőséged lett volna ennek kiderítésére a holdfogyatkozás alatt, akkor nem éltél vele.

– Nos, nagy szerencsémre éjfélkor tökké változtam, mint Hamupipőke, így esélyem sem volt elcsábulni – bólogattam, mert tényleg szerencsém volt. Hold Tory semmiképpen se mondott volna nemet Dariusnak, ha még egy pillanatot töltöttünk volna kettesben a parton.

– Ez… Nem így van a mese. Hamupipőke nem a tök. Hogyan tudod ennyire összekeverni? – fintorgott rám Caleb.

Lábujjhegyre ágaskodtam, hogy a fülébe suttoghassak:

– Nem is épp hercegnő típus vagyok.

Caleb éhes pillantást vetett rám kettős értelmű szavaim hatására, én pedig csábító mosolyt villantottam rá, mielőtt kicsusszantam a karjai közül. Kivettem a kávémat az automatából, és cukrot raktam bele, miközben ő szorosan mögém lépett.

– Rendben, szóval mi a rended? – kérdezte.

– Egy büdös pillanatig sem hiszem, hogy a cimborád nem küldött el neked minden infót a rendemről – vetettem oda.

Caleb felnevetett.

– Na jó, rajtakaptál. Tudom, hogy tűzhárpia vagy. Az elég menő, nem? Tudtad, hogy a hárpiák majdnem olyan gyorsan képesek repülni, mint én futni?

– Talán egy nap kihívlak versenyezni – ingereltem, bár alighogy kimondtam ezt, máris azon tűnődtem, hogy talán nem kellett volna, elvégre nem hárpia vagyok, és lövésem sem volt arról, milyen gyorsan tud repülni egy főnix.

– Én nyernék, drágám – biztosított önelégülten. – Mindig én nyerek.

– Szóval miért kérdezgettél ennyit Dariusról, ha nem is törődsz a válaszaimmal? – próbáltam elterelni a témát a rendemről, mert még azt sem tudtam, hogy mit hazudjak róla.

– Megpróbálom eldönteni, hogy mit érzek – felelte fesztelen hangon, de megfeszülő állkapcsa elárulta ingerültségét.

– Az érzések nem így működnek – mutattam rá. – Többnyire csak a nyakadba kapod azt az érzést, amivel a tudatalattid aznap pofán akar verni. Vegyünk például engem. Mindennap úgy fekszem le, hogy másnap vidáman és tettre készen ébredek, és új barátokat szerzek. Aztán reggel ugyanaz a komisz picsa vagyok, mint előző este.

Caleb úgy nevetett, mintha vicceltem volna, és talán így is volt. Már én magam sem tudtam.

– Hát legyen. Felcsesz a dolog – vallotta be halkan.

– No és mit kezdesz vele? – fordultam felé, és a tekintete láttán meglódult a szívem.

Caleb kivette a kávéscsészét a kezemből, az asztalra rakta, majd olyan közel lépett hozzám, hogy testünk összeért.

– Bebizonyítom neked, hogy jobb választás vagyok. Annyira belém esel, hogy összetörnek a csontjaid.

Gúnyosan felhorkantam, de megragadta az államat, és elszántságát bizonyítandó szájon csókolt. Meleg érzés áradt szét bennem, és megmarkoltam az ingét, még közelebb húzva magamhoz, miközben nyelve felfedezőútra indult a számban.

Talán nem Caleb a legjobb választás, de remek érveket sorolt, és plusz jó pont, ha segít elfeledkeznem Dariusról, mert az a seggfej épp eleget bántott már.

Caleb megszakította a csókot, én pedig vigyorogva hátrébb löktem. Bár a terem sarkában voltunk, rohamosan megtelni látszott reggelizni érkező diákokkal, és semmi kedvem nem volt viszontlátni magunkat a FaeBookon. Felkaptam a kávéscsészét az asztalról, és a terem másik oldalán gyülekező FAR-tagok felé kezdtem sétálni.

– Nem is érdekel, hogy a Hold ki felé hajtott engem? – kérdezte Caleb, miközben a nyomomba szegődött.

– Nem igazán. De van egy olyan érzésem, hogy ez a beszélgetés nem ér véget addig, míg el nem mondod. Szóval…

Caleb sokat tudóan mosolygott, de hallgatott.

– Aha. Szóval ez egy olyan helyzet, amikor nekiállsz utalgatni, majd elhallgatsz, hogy annál jobban ácsingózzak a válaszért? – kérdeztem, majd belekortyoltam a kávémba, és halkan felnyögtem a gyönyörtől.

– Igen – felelte Caleb láthatóan heccelve engem.

Igazán kár, hogy nem volt kedvem játszadozni vele. Továbbindultam a FAR tagjai felé, és Caleb pillanatnyi habozás után követett.

A terem felénél jártam, amikor Caleb, kihasználva sebességét, elém vágott, és elállta az utamat.

– Rendben. A Hold egész éjjel téged tartott a fejemben. Az pedig, hogy bárki mással összejöhetsz, megőrjít egy kicsit – ismerte be. – Főleg ha Dariusról van szó.

– Főleg ha róla van szó? Miért? – kérdeztem. – Mert a barátod?

– Inkább a testvérem, mint a barátom, de nem erről van szó. Hanem arról, hogy egész életünkben egymás ellen próbáltak uszítani minket, mivel egyenlőek vagyunk. Folyton próbálják kitalálni, hogy melyikünk az erősebb, miközben jól tudják, hogy egyenlő az erőnk. Így aztán miután nem tudnak köztünk különbséget tenni az erőnk miatt, megpróbálnak megosztani minket. De hiába mondtak bármit, esélyük sem volt egymás ellen fordítani minket. Szóval semmi esély arra, hogy egy lány miatt veszek össze vele.

– Rendben – vontam meg a vállam, és próbáltam megkerülni, de továbbra is elállta az utat. – Talán félreértem a nagy beszédedet? – néztem rá kérdőn. – Mert úgy tűnik, hogy szakítani akarsz velem, miközben nem is vagyunk együtt. Ha nem akarsz tovább dugni velem, akkor hajrá, nem tartozol magyarázattal. Rendben van.

Caleb úgy nyögött fel, mintha én zavartam volna össze őt, holott fogalmam sem volt róla, hogy mi a baja. Elszántan előrelépett, megragadta az arcomat, és a szemembe nézett.

– És mi van akkor, ha arra kérlek, hogy az enyém legyél? Csak az enyém? – kérdezte, mire felnevettem.

– Na és az anyád mit gondolna erről?

– Nem mostanság akarlak bemutatni a családomnak – felelte.

– De ez lenne a vége, nem? Ha azt várod tőlem, hogy kötelezzem el magam, akkor te ugyanazt ígéred nekem. Azt mondod, hogy szerinted ebből valami tartós dolog lehet, olyasmi, aminek nincs lejárati dátuma. Amennyiben minden jól megy, úgy hosszú ideig velem akarsz lenni. Szóval erre kérsz, vagy nem?

Caleb elfintorodott.

– Te is tudod, hogy nem – felelte lassan. – Bárhogy is érzek veled kapcsolatban, nyilvánvaló, hogy nem vehetlek el, és nem adhatok neked hatalmat. A génjeink kombinációja nagyobb erejű gyermeket eredményezne a többi örökösénél, mivel legerősebb szüleink erejét örököltük. Ez megzavarná az Égi Tanács rendjét, és…

– Látod? – szakítottam félbe. – Nem annyira bonyolult, ugye? Nem akarsz magadnak hosszú távon, így miért kötelezném el magam melletted rövid távon? Jól szórakozunk együtt, Caleb, de nem a te csajod vagyok. Amennyiben pedig képtelen vagy elviselni, hogy másokkal találkozom, és akár össze is jövök velük, akkor hagyjuk a fenébe. Sosem fogom megváltoztatni az életemet egy férfi miatt. Főleg nem egy olyan miatt, aki szerint nem érek annyit, hogy hosszú távon velem legyen.

Elléptem mellette, de megragadta a karomat, és visszapördített, mire majdnem leöntöttem magam kávéval. A vízmágiám segítségével az utolsó pillanatban felfogtam a rám löttyenő kávét, és visszairányítottam a csészébe, majd dühös pillantást vetettem Calebre.

– Semmi olyat nem mondtam, hogy ne érnél annyit, hogy velem legyél – morogta. – De bonyolult a helyzetem. A hatalom azt is jelenti, hogy felelősséget kell vállalni bizonyos dolgokért, és…

– És épp ezért nem kérek abból az idióta trónból! Ki szeretne egy székhez béklyózva élni, ha szabad is lehetne? A picsába vele! – vágtam hozzá, mire majdnem elmosolyodott.

– Szóval azt mondod, hogy nem akarsz kizárólagosságot? – kérdezte, és derültsége arra utalt, hogy erre is számított.

– Nem, te idióta. Most pedig szeretnék megreggelizni.

– Van kedved később összefutni? – Még mindig elzárta előlem az utat.

– Ha igent mondok, akkor végre békén hagysz?

– Később nem fogsz ráérni, Roxy – szólalt meg Darius közvetlenül mögöttem, mire riadtan megpördültem, és rábámultam, azon tűnődve, mennyit hallhatott a beszélgetésünkből.

– Nem hinném – vágtam rá, azon gondolkodva, hogy mire utalhatott.

– Nos, ahogy nemrég megtudtad, a rended lángra kap, ha előhívod a testedből, és miután a fokozott érzelmi állapot hatására a tapasztalatlan tündérek könnyen elveszthetik az irányítást rendalakjuk felett, rossz ötletnek tűnik egy darabig bárkivel is összejönnöd – közölte Darius.

– Teljesen egyértelmű, hogy nem ezért akarod megakadályozni, hogy összejöjjünk – csattant fel Caleb, mire Darius sötét tekintettel mérte végig.

– Csak a te biztonságod foglalkoztat, Cal. A magam részéről nem örülnék, ha Roxy felgyújtaná a farkamat – felelte gúnyosan.

– Még jó, hogy nem is akarom felgyújtani – vágtam oda.

Caleb elfojtott egy mosolyt, Darius pedig fürkésző pillantást vetett ránk, majd megvonta a vállát.

– Nos, ne hozzám szaladj, ha leperzseli – nevetett fel gúnyosan, majd ellépett tőlünk, és csatlakozott a kanapéjukon terpeszkedő Sethhez és Maxhez.

Mind a hárman ránk bámultak. Csak szívatni akart. Legalábbis reméltem…

Gyors pillantást vetettem Caleb sliccére, és beleborzongtam a gondolatba, ahogy felgyullad, miközben épp… A francba!

Úgy tűnt, Caleb még mondani akar valamit, de a gyomrom végleg megunta a várakozást, és újra a testvérem és a barátaink felé indultam, miközben megpróbáltam kiverni a fejemből a véletlenül leégő farok látványát.

– Várj – ragadta meg Caleb a karomat, miközben a többi örökösre pillantott, majd újra rám nézett. – Még nem volt részem rendes búcsúban.

– Eszedbe ne jusson! – figyelmeztettem, miközben felém hajolt. – Nem egy villanypózna vagyok, amit körbe lehet pisálni. Ha megpróbálsz megcsókolni itt, mindenki előtt, akkor keresztülváglak a termen.

– Ez egy kicsit túlzás, drágám – felelte panaszosan.

– Aha. Nem én vagyok az, aki nekiáll a holdfogyatkozásról kérdezősködni, majd abban a pillanatban a számba akarja dugni a nyelvét, hogy felbukkan Darius. Azt javaslom, hogy vele beszéld meg, ha valami bajotok van egymással, mert nem leszek én a balek a kis játékotokban. Csak reggelizni szeretnék.

Végre sikerült megszabadulnom tőle, és megkönnyebbült sóhajjal értem oda a FAR tagjaihoz. Angelica meleg mosollyal fogadott, és az előttük lévő asztalon tornyosuló ételhalomra mutatott, én pedig felkaptam pár pirítóst, és tojásrántottát lapátoltam rájuk. Darcyval és Sofiával szemben ültem le, biccentettem nekik, majd kíméletlenül az ételre vetettem magam.

– Ezek szerint Caleb újra játékban van? – kérdezte Darcy incselkedve.

Tele szájjal felmordultam, majd lenyeltem a falatot, mielőtt válaszoltam:

– Talán hagynom kéne a fenébe az örökösöket, és egy rendes, normális rosszfiút kellene leakasztanom valahonnan. Tudjátok, olyat, aki motoroskocsmákban időzik, és szórakozásképpen összever néhány arcot. Az a hétköznapi pszichopatafajta, akivel általában összejövök. Sokkal nyugisabb lenne.

A kávéscsészéjét dédelgető Darcy gúnyosan elvigyorodott, Sofia pedig nevetni kezdett.

– Nemrég olvastam egy cikket az Égi Időkben az Aurora Akadémiáról, ami Alesztriában van – csatlakozott Sofia. – Azt írják, ha még több diák hal meg, akkor lehet, hogy be kell zárniuk. Talán ott találhatnál magadnak egy rendes, normális pszichopatát. Nemsokára úgyis pitballmeccsünk lesz velük.

– Tökéletes – bólogattam. – Mindenképpen az ő oldalukra foglalok széket a meccsen.

Sofia vigyorogni kezdett, de Darcy hirtelen elkomorult, és összeszorított szájjal nézett valahova a hátam mögé.

Kérdőn rápillantottam, majd hátrafordultam, és megláttam az egyik sarokban épp leülő Diegót. Felénk nézett, a tekintetünk összeakadt egy pillanatra, mire jobban fejébe húzta a sapkáját.

– Még mindig alig hiszem el, hogy lekurvázott benneteket – suttogta Sofia, mintha Diego hallhatna minket a terem másik oldaláról.

– Igen – értett egyet Darcy. – Azt hittem, hogy a barátunk…

– A látóterem elsötétült, ahogy a hangjában csengő fájdalom hatására az árnyak felébredtek bennem.

Diego kihúzta magát a széken, és elkerekedett szemmel bámult rám, mintha megérezte volna a dühöm hatására megelevenedő sötét mágiát.

Pislogni kezdtem, és elfordultam tőle. Az előttem lévő ételre szegeztem a tekintetemet, miközben megpróbáltam visszaerőltetni a bőröm alá az árnyakat. Sajgást éreztem a mellkasomban, ahogy lassan elhalványultak, és feltámadt bennem a vágy, hogy újra előhívjam őket. Féltem, mi történne, ha engednék a kísértésnek. Az árnyak mások voltak, mint a varázserőm többi része. Megszálló erők, egyszerre a részeim és különállóak tőlem. Mély bizalmatlanságot éreztem irántuk. Nem az enyémek voltak, mégis bennem éltek.

– Csapjatok a tusimra, és mondjátok be az unalmast, régen volt már ennyire frusztráló reggelem! – harsant fel Geraldine hangja, és egy pillanattal később lehuppant mellém.

Felnevettem, és kíváncsian pillantottam rá.

– Mi történt? – tudakolta Darcy.

– Nos… Épp a FAR-nak szánt pólókon dolgoztam, amit mind izgatottan vártok… – A táskájába nyúlt, és egy királykék pólót halászott elő, hogy alaposan szemrevételezhessük.

A póló elején a HERCEGNŐ HATALOM felirat ékeskedett csillogó rózsaszínben. Geraldine megrázta a pólót, mire a betűk elhomályosultak egy pillanatra, aztán átalakultak a VEGÁK A TRÓNRA! felirattá. Felvont szemöldökkel pillantottam Darcyra, aki elfojtotta kitörni készülő nevetését.

– Szóval mi a gond? – kérdezte Geraldine-tól.

– Mármint azt a tényt leszámítva, hogy nem érdekel a trón – morogtam.

– Lárifári, Tory Vega – rázta meg felém az ujját Geraldine. – Egy nap, amikor Szolária felett uralkodsz, emlékeztetlek erre a napra, és megetetem veled a szavaidat.

– Először a reggelimet enném meg, aztán meglátjuk, hogyan tovább – feleltem békülékenyen.

Lényegében egy nemhivatalos egyezményt kötöttem Geraldine-nal, amely értelmében nem dörgölöm az orra alá a trón iránti totális érdektelenségemet egészen addig, amíg nem akar minden erejével ráültetni. Mind a ketten hagytuk a témát, és újra a pólót kezdtük tanulmányozni.

– A hátoldalán annak kellene lennie, hogy FAR mindörökké! – siránkozott Geraldine.

– Tényleg valami olyasmit szeretnétek hordani, amin az van, hogy far mindörökké?

Mindannyian meglepetten néztünk fel Max Rigel hangja hallatán, és leraktam a kést meg a villát, azon tűnődve, hogy mi a francot akar.

Azonban Max nem rám vagy a testvéremre koncentrált. Egyértelműen Geraldine-ra meredt.

– Nem azt mondja, hogy far mindörökké – vetett rá Geraldine lapos pillantást. – Hanem ef, a, er.

– Aha. Nos, ha épp mögötted mennék, és a pólódon azt olvasnám, hogy far mindörökké, akkor azt gondolnám, oda szeretnéd, hogy betegyem a…

– Van bármi okod arra, hogy tönkretegyél egy tökéletesen rendben lévő reggelit, vagy csak szeretnél még kapni a vajpuha bageljeimből? – szakította félbe Geraldine.

Max összeszorította a száját, és éreztem bűverejének a csápját, ahogy próbálta ránk erőltetni a vágyát. Azaz Geraldine-ra.

– A reggelid kibaszottul elképesztőnek tűnik. De gondolom, minden olyasmit rendben lévőnek nevezel, ami igazából kibaszottul elképesztő, ugye? Ha pedig adnál még párat a vajpuha bageljeidből, akkor szívesen megkóstolom újra.

Geraldine felnevetett, majd felkapott néhány vajas bagelt a Justin Masters melletti halomból. Maxhoz vágta őket, aki homlokát ráncolva kapta el azokat, miközben Geraldine édesen rámosolygott.

– Ami azt illeti, a reggelim meglehetősen kevésbé kielégítő most, hogy felhívtad rá a figyelmem. De te nyugodtan told be, a jelek szerint úgyis azokat a dolgokat szereted, amik lekerültek az étlapról.

Max láthatóan köpni-nyelni nem tudott, és jó fél percig tanácstalanul meredt ránk. Végül visszarakta a bageleket az asztalra, és lesöpörte magáról a morzsákat.

– Oké, akkor… Találkozunk a vízelem-órán.

– Ez elég valószínű, mivel mindketten ott leszünk – fordult el tőle közönyösen Geraldine, majd felkapott egy muffint az asztalról, és egy cseresznyét tett rá, mielőtt beleharapott volna. Látványosan az étel foglalta le a figyelmét, Max pedig még ácsorgott ott egy darabig, mielőtt elkullogott volna. A belőle áradó vágy hatására fejek sora fordult felé a Gömbben, ahogy egyre több lány érezte meg bűverejét. Mire letelepedett az örökösök kanapéjára, már egy falkányi reménykedő lány vette körül.

Geraldine figyelmét teljes egészében a muffinja kötötte le, de a szája sarkában mosoly bujkált.

– Geraldine – szólaltam meg lassan. – Szerencséd volt a holdfogyatkozás alatt?

Darcy tágra nyílt szemmel meredt Geraldine-ra, Sofia pedig várakozóan húzta ki magát a székén.

Geraldine arca rózsaszínre vált, miközben végignézett rajtunk. Szólásra nyitotta a száját, és egy pillanatig azt hittem, egyszerűen letagadja, de aztán drámai mozdulattal előrehajolt a széken, és a homlokára tapasztotta a kezét.

– Attól tartok, be kell vallanom – nyögte. – Az én Petunia kisasszonyomnak megakadt a szeme egy meglehetősen fickós szirénen, aki aztán áldozatul esett a bájainak.

Angelica kiköpött egy adag kávét, én pedig nevetésben törtem ki.

– Petunia kisasszonynak hívod a vaginádat? – nyögtem ki nagy nehezen.

Darcy a szája elé kapta a kezét, hogy visszatartsa a nevetést, Sofiának pedig még a könnye is eleredt.

– Sajna igen. Petunia kisasszony pedig igazi ragadozóként viselkedik, ha egy csábító banánbárón akad meg a tekintete – ismerte be Geraldine.

Darcy hangos vihogása hallatán a szomszédos asztalnál ülők is felénk fordultak, Angelica pedig úgy bámult Geraldine-ra, mintha most látná őt először.

– Egy örökös? – kérdezte félig elszörnyedve, félig lenyűgözve.

– Egy meglehetősen dögös örökös – hozta fel Sofia Geraldine védelmében.

– El kell mondanod, hogy milyen volt – nógattam, miután végre erőt vettem a nevetésen.

Geraldine elmosolyodott, és lehalkította a hangját, miközben összeesküvők módjára összedugtuk a fejünket.

– Nos… El kell ismernem, ért a pázsit locsolásához.

– A francba is, ez meg mit jelent? – néztem rá várakozóan.

– Rendben, igencsak alapos volt – folytatta Geraldine. – Kivonta a jó öreg szablyát, aztán derekasan megforgatta.

– Hogy mi van? – követelőzött Darcy.

Geraldine sunyin mosolygott, és annyi biztos volt, hogy bármiről is hadovált, az kifejezetten jó lehetett.

– Találkozol vele máskor is? – kérdezte Sofia vigyorogva.

Geraldine szeme egy pillanatra elsötétedett, ahogy visszaidézte a banánbáróval, azaz víz örökössel töltött idejét, de aztán megrázta a fejét.

– Szárazra facsartam azt a csalfa csapot – mondta lassan –, Petunia kisasszonyt pedig visszaraktam a ketrecébe. Nem kell neki még egy harapás abból az almából.

– Szóval ennyi volt? – kérdezte Angelica.

– Igen. A rosszcsontnak meg kell elégednie ennyivel. Semmi értelme meglovagolni ugyanazt a lovat, bőven akad még betörendő paci.

– Ez aztán igen, Geraldine! – kiáltottam fel, és pacsira emeltem a kezem.

Szélesen vigyorogva vágott bele, és kezdtem még jobban megszeretni ezt a lányt. Igazi vadász volt, aki lépre csalta Max Rigelt, majd úgy dobta félre, mint egy darab szemetet.

Még mindig a nevetéssel küzdve álltam fel. A futócuccomban voltam, át kellett öltöznöm az óra előtt.

– Találkozunk a tarot-órán – mondtam Darcynak és Sofiának, odaintettem búcsúzóul a többieknek, majd kisiettem a Gömbből.

* * *

Öt perc késésben voltam, mire a Merkúr Kamrába értem, és az alagsori teremhez szaladtam, majd óvatosan kinyitottam az ajtót, és belopakodtam.

Nox professzor a tanári asztalon ült a terem másik végén, és az osztályt tanulmányozta. A haja összevissza állt, mintha beletúrt, vagy – jutott eszembe – repült volna. Fekete nadrág és fehér ing volt rajta, de a tanári kar többi tagjával ellentétben nem szórakozott nyakkendővel, és felül kigombolt inge alól kivillantak tetoválásai. A csuklóján újabb tetoválásokat pillantottam meg, és az Együtt zuhanunk szavak megragadták a figyelmemet. Nem igazán nézett ki tanárnak; túl fiatalnak és túl menőnek tűnt egy poros tanteremhez. De mégiscsak itt volt.

Elmormoltam egy bocsánatkérést a késésemért, amire ügyet sem vetett, majd átvágtam a termen, hogy csatlakozzak a testvéremhez és Sofiához a megszokott helyünkön. Diego még mindig Sofia mellett ült, de arrébb húzta a székét, és egyenesen előremeredt.

– Ööö… uram? Nox professzor? – szólalt meg Kylie, miközben Nox arra várt, hogy leüljek.

– Igen, Miss…

– Major – mondta Kylie vakító mosolyt villantva, miközben annyira előrehajolt, hogy még a terem másik oldaláról is jól láttam a kigombolt felsője alól kikandikáló vörös melltartóját. – Csak annyit szeretnék mondani, hogy a késés többnyire pontlevonással jár – vetett rám célzott pillantást, miközben a székemre huppantam.

– Aha. Öt pont az Aer Háztól – mondta Nox közömbös hangon.

– Ő Tory – javította ki Kylie, miközben haragosan meredtem rá. – A borzasztóan festett hajú iker Darcy.

– Ami azt illeti, kedvelem a borzasztóan festett hajakat – közölte Nox szárazon. – És tisztában vagyok vele, melyik Vega késett el. Azért vonok le öt pontot az Aer Háztól, mert ki nem állhatom a spicliket.

– De professzor…

– Újabb öt pont, mert ki nem állhatom a panaszkodókat – villantott Nox hideg mosolyt. – És tízet amiatt, amit az ön mellett ülő kis barátnőjének készül mondani.

– Hogy mi? Semmit sem készültem…

– Épp azt készült mondani, hogy bár vagyok olyan szívdöglesztő, mint Orion professzor, a jelek szerint épp akkora pöcs is vagyok. Köszönöm a bókot, de ön nem az esetem, kisasszony, ráadásul foglalt vagyok.

A szemére mutatott, és tátott szájjal bámultam a sötét íriszt szegélyező ezüstsávra. Lövésem sem volt róla, hogyan nem vettem észre eddig, és most képtelen voltam levenni róla a tekintetem. Egész addig azt gondoltam, hogy az elíziumi társ dolog totális baromság, de most a létezése bizonyítékát láttam magam előtt. Nox találkozott egyetlen igaz szerelmével, és megajándékoztatott a vele való élettel. A gondolat nyomán megrándult az ajkam; lényem egy apró, rejtett romantikus részének bejött a dolog. Na nem mintha ezt valaha is hajlandó lennék beismerni. De kinek ne tetszene, hogy rábukkanhat a minden szempontból tökéletes társára?

– Nem is… nem ezt… valami látnoki rend tagja? – nyögte ki Kylie.

– Nem. De rendelkezem a Látás képességével, és néha felvillan előttem a jövő. Vannak fontosabb és kevésbé fontos látomásaim. Szóval ha nekiállnának a kártyák kiosztásának, akkor megnézem, másnak is megvan-e ez a képesség önök közül.

Összevigyorogtunk a testvéremmel, és nekiálltunk a kártyák keverésének.

Még mielőtt osztani kezdtük volna a lapokat, Nox megállt az asztalunk előtt. Markáns arcvonásai komolyságot sugároztak, ahogy lassan előrehajolt, és egy kártyát tett kettőnk közé az asztalra. Aztán felemelte a kezét, némabuborékot varázsolt körénk, és meglepetten néztem rá, ahogy éreztem a körénk záródó varázslatot.

– Volt néhány furcsa kártyaolvasásom mostanában – szólalt meg halkan. – Ezért is csatlakoztam a Zodiákus Akadémia tanári karához. Úgy gondolom, ti segíthettek az általam kutatott válaszok megtalálásában.

– Mi? – kérdezte Darcy kíváncsian.

– Hogyhogy? – tettem hozzá.

Nox levette a kezét a közénk helyezett kártyáról, és nagyot dobbant a szívem, ahogy megérintett a lap felől áradó varázslat ismerős érzése. A rajta lévő kép egy tó fölé hajló meztelen nőt ábrázolt, ahogy épp vizet önt egy kancsóból. A felette lévő égbolton több fehér és egy nagy, sárga csillag volt látható.

– Ez a… – kezdett bele Darcy.

– Honnan szerezted? – szólaltam meg vele egy időben.

– Néhány héttel ezelőtt egy Hullócsillag néven ismert személytől. A rajta lévő üzenet vezetett el hozzátok.

Nox professzor megfordította a lapot, és az üzenet láttán tágra nyílt a szemem.

A Vega ikrek vezetnek el azokhoz a válaszokhoz,
amiket mindig is kerestél.

Nox visszafordította a lapot, és fürkésző pillantást vetett ránk.

– A Csillag kártya a béke és a remény jele, az egyesülésé és az újraegyesülésé, a szívfájdalom utáni örömé… Valamilyen oknál fogva Hullócsillag egyesíteni akar minket. És azt remélem, hogy velem együtt akartok utánajárni ennek.

Hevesen dobogó szívvel néztem fel rá. Fogalmam sem volt, hogy honnan került elő, vagy mi a francért akartam ennyire nagyon bízni benne, de így volt. Úgy éreztem, hogy Hullócsillag végre valaki hasznosat küldött hozzánk, aki tényleg képes lehet megfejteni, hogy mit jelentenek a kártyalapok. Gabriel Nox képes a jövőbe pillantani, erős és kompetens, és ami ennél is fontosabb, eltökéltség sugárzott a szeméből. Valamiért épp annyira vágyott a válaszokra, mint mi, és szinte teljesen biztos voltam benne, hogy a segítségével megszerezhetjük azokat.

Darcyra pillantottam, aki válaszul visszavigyorgott rám, és Gabriel felé fordultunk.

– Mi is kaptunk ilyen kártyákat – vágott bele Darcy.

– De egészen addig nem tudtuk meg, hogy kitől érkeznek, míg túl késő nem lett – tettem hozzá. – Astrum igazán kicseszett velünk, amikor fogta magát, és feldobta a talpát.

– Astrum? A professzor, akinek a helyére érkeztem? – nézett ránk döbbenten Gabriel. – Neki mi köze van ehhez?

– Azt hittem, tudod, hogy kicsoda Hullócsillag – rázta meg a fejét értetlenül Darcy.

– Igen. Nos, igazából nem. Egész életemben üzeneteket és pénzt kaptam tőle. Vagy legalábbis amióta az eszemet tudom. De sosem ismertem a valódi kilétét.

Elhúztam a számat, miközben újra összenéztünk Darcyval.

– Hát akkor ne igazán reménykedj abban, hogy találkozni fogsz vele – közöltem.

– Miért? – nézett rám kérdőn Gabriel

Kételkedtem benne, hogy jól fogadja majd a válaszomat.

– Mert Astrum volt Hullócsillag. Segíteni próbált nekünk. Figyelmeztetett minket, hogy valaki bántani akar bennünket, és megölték ezért.

– Hogy mi? – nyögte döbbenten Gabriel. A tekintete hirtelen a távolba révedt, és biztosra vettem, hogy látomása támadt. Egy perc múlva megrázta a fejét, és a homlokát ráncolta.

– Minden rendben? – kérdezte Darcy bizonytalanul.

– Igen – vágta rá. – Nem fontos. Csak egy annyira távoli lehetőség, hogy egyelőre foglalkozni sem érdemes vele. Biztos vagyok benne, hogy ittlétemnek köszönhetően a Látás idővel több választ ad. Úgy hiszem, a csillagok azért hoztak össze minket, hogy megfejthessük ezt a talányt, amiről úgy érzem, nagyon fontos dolog. Meg kell bizonyosodnunk arról, hogy a felfedezett tudást megőrizzük egymás között, amíg nem tudjuk, hogy mire használhatjuk.

– Persze – feleltem, Darcy pedig egyetértően bólintott.

– A csillagok segítségét kérem, és tudatom veletek, ha bármire rájövök – folytatta.

– Rendben – feleltük kórusban.

Nyugtalanul ránk mosolygott, megszüntette a némabuborékot, és ellépett tőlünk, hogy a többi diákkal vitassa meg a kártyáikat.

– Szóval mit gondolsz? – kérdezte Darcy suttogva, a távolodó Noxot figyelve.

– Hogy végre-valahára talán kapunk pár istenverte választ – feleltem.

A rám vetett pillantása alapján ő épp annyira hevesen reménykedett ebben, mint én.

DARCY

HATODIK FEJEZET

Sofia és Tory között állva várakoztam a főmágiaórára. Diego egyenruhájában és fekete sapkájában állt előttünk a sorban, és az Atlaszára szegezte a tekintetét.

– Igazán abbahagyhatná a baromkodást – mormolta Tory.

– Alig szól hozzám – mondta szomorúan Sofia.

– Nem értem, miért nem kér egyszerűen bocsánatot – szólaltam meg.

Lényem egy része még mindig rosszul érezte magát, amiért behúztam neki, miután azt mondta, bárcsak meghalt volna Orion a nimfák támadásakor. És bár tudtam, hogy Diegónak jó oka van Orion utálatára, azonnal elfogott a védelmező ösztön, amikor rá gondoltam, és már annak a puszta gondolata is feldúlt, hogy baja eshet.

Kitárult a terem ajtaja, és Orion lépett ki rajta szigorú pillantást vetve ránk.

– Valami céljuk van azzal, hogy itt szobroznak?

Mindenki döbbenten bámult rá.

– Mikor ért ide bármikor időben? – suttogta Tory, én pedig próbáltam visszafojtani a nevetést.

– Például ma, Miss Vega. Most pedig befelé! – vakkantotta Orion, majd megfordult, és határozott léptekkel a tanári asztalhoz vonult, miközben tülekedtünk mögötte befelé.

A székemhez léptem. Diego széke üresen maradt mellettem, és körülnézve láttam, ahogy leül egy üres székre a terem végén. Összeszorítottam a számat, és megpróbáltam elkapni a tekintetét, de továbbra is eltökélten tanulmányozta az Atlaszát.

A hirtelenszőke Elijah Indus az asztalához lépett. Azóta nem volt széke, mióta felcseszte Oriont, így most az asztala mögött álldogált, és már attól fáradtnak tűnt, hogy elővette a könyveit.

A táblát figyeltem, miközben Orion épp felírta aznapi üzenetét.

MIND ÁTMENTEK A SZÁMVETÉSEN

Felhúzott szemöldökkel pillantottam Toryra.

– Ez már-már dicséret – mondtam, mire nevetni kezdett, de a jókedvünk azonnal elhalt, ahogy Orion folytatta a körmölést.

A CSILLAGOK BIZTOS BASZAKODNAK VELEM

Széles vigyorral fordult felénk, mire néhányan idegesen nevetni kezdtek. Miután nem pirított rájuk, még többen csatlakoztak hozzájuk, és én is elmosolyodtam.

– Rendben, Corbin. – Az első sorban ülő Tylerre mutatott. – Adjon nekem egyetlen jó okot arra, hogy miért ül még az órámon.

– Ööö… mert átmentem a Számvetésen, professzor úr? – próbálkozott bizonytalanul Tyler.

– Elképesztően agyatlanul hülye válasz – közölte Orion vérfagyasztó mosollyal. – Próbálja meg még egyszer.

– Nos… Mert jelest kaptam a tarot-dolgozatomra a múlt héten?

– Jó lesz az négyes alának is – javította ki Orion.

– Honnan tudja… – nézett rá döbbenten Tyler, de Orion félbeszakította.

– Azért van még mindig itt, Tyler, mert bármennyire irritálja a csillagokat is, minden egyes órán provokál. – Egyszerre tűnt dühösnek és elégedettnek emiatt. Az osztály többi tagja felé fordult, miközben Tyler némileg kábán bámult maga elé a kétes dicséret hallatán. – Mintegy az osztály tíz százaléka tesz próbára hetente. Megkérdőjelezik a tudásomat, visszabeszélnek, végeláthatatlan hosszúságú e-maileket írnak arról, hogy miért nem képesek megcsinálni a házijukat, vagy hogy miért borította azt sárkányszar, amikor… Ugye, Mr. Indus? – Orion tekintete rám és Toryra siklott, miközben az asztalának dőlt. – Valószínűleg ez a tíz százalék jut tovább az első év második félévébe. A kilencven százalék… – Megvonta a vállát. – Talán csak egymás idejét pocsékoljuk.

Egy, a terem elején ülő sötét hajú lány, akinek talán Nicole volt a neve, a magasba emelte a kezét.

– Igen, Miss Metivier? – kérdezte Orion, mire a lány megköszörülte a torkát.

– Arról beszél, hogy azt szeretné, ha megszegnénk a szabályokat? – nézett körbe az osztály többi tagján.

Éreztem a kitörni készülő vihart, miközben Orion ellépett az asztalától.

– Arról beszélek, hogy a tündérek nem hagyják, hogy szarozzanak velük. Szóval esetleg álljon fel, és húzzon el az órámról, ha eddig nem sikerült volna elsajátítania ezt a leckét.

A lány felállt az asztalától, és az ajtó felé indult, miközben Orion mániákusan vigyorgott, de aztán megtorpant a küszöb előtt.

– Nem – lehelte –, és a szívem kihagyott egy ütemet, ahogy Orion összeszorította az állkapcsát.

– Nem?

– Nem, professzor úr. Maradok. – Habozva visszalépett a székéhez, és leült. Az arca sápadt volt, de testtartása eltökéltségről árulkodott.

Végtelennek tűnő csend töltötte be a teret kettejük között.

– Jó – mondta végül Orion sötéten csillogó szemmel. – Csütörtökön fogda.

– Mi? – nyögte Nicole.

– Tökéletesen értette! – bődült el Orion, a lány pedig hevesen bólogatva hőkölt hátra. Orion visszalépett a táblához, és rábökött, hogy előhívja az iskola klubjainak és társaságainak a listáját.

Pitball – Próbajátékok minden szemeszterben. A hivatalos iskolai csapatba kerülésért ádáz küzdelem zajlik, de folyamatosan elérhetők tartalékos pozíciók.

Szurkolócsapat – A csapat folyton keres vidám csajokat és srácokat, akik imádnak énekelni és táncolni!

Csillagkeresés – Éjféli összejövetelek, a kiterjesztett látással bíró rendek tagjait különös örömmel várjuk!

Tarot-klub – Az előrelátásra hajlamos tagokat arra biztatjuk, hogy klubunkban gyakorolják előre jelző képességeiket.

Elemi harc – A diákok megtanulhatják, hogyan védekezzenek azok ellen, akik az elemek erejét vetik be ellenük. (Kérjük, vegyék figyelembe, hogy ez egy rendkívül veszélyes klub.)

Rendmixelők – Minden félévben lehetőséget kínálunk arra, hogy a különböző rendek tagjai összejöjjenek, és felajánlják egymás számára a képességeiket. Amennyiben szeretnél meglovagolni egy pegazust, vagy hogy egy szirén elszívja a feszültséget belőled, akkor itt a helyed!

Sorskerülés – Társaságunk célja horoszkópjaink meghiúsítása. Amennyiben szeretnéd megváltoztatni a sorsodat, csatlakozz hasonlóan gondolkodó (sors)társaidhoz!

Véradás – Pluszkrediteket szereznél a vámpír diáktársaidnak adományozott vér/erő révén? Vagy csak élvezed a nyakadba vájó agyarak érzését? Akármi is legyen a motivációd, gyere, csatlakozz a Vámpír rend tagjaival kéthetente tartandó rendezvényeinkhez.

Extrém vadászat – Úgy érzed, túljárhatsz a vadászok eszén? Vagy inkább a falkához csatlakoznál? A „préda” két óra előnyben részesül, hogy elmeneküljön a rendalakban „vadászók” elől a vérszomjas vetélkedés során, amelyet ünneplés követ a Gömbben. (A vámpíroknak nem tanácsoljuk a csatlakozást veszélyes vadászösztönük és a vámpírkódexben lefektetett irányelvek miatt.)

Tanulócsoport – Társaság a komoly, hasonló gondolkodású diákok számára, akik a könyveket részesítik előnyben a szórakozással szemben. A Vénusz Könyvtárban találkozunk a hét legtöbb napján, és külön asztaloknál tanulunk teljes csendben – tökéletes! A szfinxek különösen kedvelik ezt a klubot.

Felsőbbrendű Autoritás Rendje – Gyere, és csatlakozz Szolária lojalista moralista royalistáinak soraiba, hogy együtt ünnepeljük a Vega ikrek visszatértét!

– Most, hogy hivatalosan is az Akadémia teljes értékű diákjaivá váltak, legalább egy klub vagy társaság tagjának kell lenniük pluszkreditért. Már el kellett küldeniük nekem a kiválasztott klubokat vagy társaságokat, a határidő ma reggel volt – közölte Orion, majd felkapta az asztalról az Atlaszát, miközben összeszorult a mellkasom.

– Hogy mi? Te tudtál erről? – suttogtam Torynak.

Megrázta a fejét.

– Lövésem sem volt róla.

– Múlt csütörtökön küldte róla a levelet – sziszegte Sofia riadtan.

A francba!

Átpörgettem az e-mailjeimet az Atlaszon, és rábukkantam Orion levelére. Annyira lefoglaltak a próbák és a Számvetés, hogy nem foglalkoztam velük, és a jelek szerint Tory is így volt ezzel.

– Aki még nem küldte vissza a jelentkezését, az álljon fel – parancsolta Orion, mire Toryval ketten felálltunk.

Káromkodni kezdtem magamban, amikor rádöbbentem, hogy egyedül mi ketten nem vettük észre azt a kicseszett e-mailt az egész osztályból. Hallottam Kylie és Jillian kuncogását, és pír öntötte el az arcomat.

Orion úgy mért végig minket, mintha két véres húscafat lennénk, amiket épp felfalni készül.

– Van bármelyiküknek bármi magyarázata arra, hogy miért nem választottak? Vagy egyszerűen csak az intelligenciájuk általános elégtelenségéről van szó? – Gúnyosan ránk mosolygott, én pedig dacos pillantást vetettem rá baromsága hallatán, mire rám szegezte a tekintetét. – Valamit meg kíván osztani a diáktársaival, Miss Vega?

– Igazából nem értem, mi a baj. Választunk most egyet – feleltem.

– Ja, csatlakozunk a FAR-hoz – szólalt meg Tory, és visszaült a székére.

– Ó, nem, Miss Vega, a választás ideje lejárt. Most pedig felállni!

Tory morogva újra felállt, Orion pedig kegyetlen mosollyal tanulmányozta, amitől szorongás fogott el. Hátrapillantott a táblán lévő listára, majd csillogó szemmel fordult vissza Tory felé.

– Úgy vélem, a szurkolócsapat tökéletesen illeni fog derűs természetéhez, Miss Vega. Hetente kétszer, kedden és csütörtökön gyakorolnak a Pitball Stadionban. Biztos vagyok benne, hogy a vezérszurkoló, Marguerite Helebor kifejezett örömmel fogadja majd. – Egy intéssel elbocsátotta Toryt, aki azonban mozdulatlanul állt tovább, és úgy festett, mint aki a pokol minden tüzét rá akarja zúdítani.

Dühösen bámultam Orionra. A testvérem természete a lehető legtávolabb áll a szurkolóéktól, főleg a Marguerite Heleborhoz hasonlóaktól.

– Nem, köszönöm – rázta meg a fejét Tory. – Inkább a FAR-hoz csatlakozom.

Orion kivicsorította agyarait, mire a szívem riadtan kezdett dobogni.

– Mostantól hivatalosan is a szurkolócsapat tagja, Miss Vega, szóval üljön le a seggére, különben fogdába záratom.

– Azért ne próbálj meg dugni a pitballcsapat minden tagjával, Tory, oké? – szólalt meg Kylie mézesmázos hangon, mire ádáz dühvel pördültünk hátra.

– Befogni! – bődült el Orion. Előrelökte a kezét, az abból áradó jeges levegőlöket pedig lelökte Kylie-t a székéről, és a lány pár lépést hátraszánkázott a seggén.

Elnevettem magam, és újra előrefordultam a tábla felé. Orion rám szegezte a tekintetét. Elgondolkodva járatta végig a nyelvét az agyarain.

– Pitballcsapat. Próbajáték a következő csütörtökön.

Többen is döbbenten nyögtek fel, miközben visszafordult a tábla felé, hogy nekikezdjen az órának. Vadul zakatoló szívvel álltam. Nemcsak arról volt szó, hogy sosem láttam a pitballnál brutálisabb sportot, de az összes örökös az istenverte csapat tagja. Mi a francért választotta ezt nekem?

– Elnézést, professzor úr – szólaltam meg jeges hangon.

– Üljön le, Miss Vega – morogta válaszul, mire dacosan összeszorítottam a számat.

– Tényleg úgy gondolja, hogy a pitball a megfelelő időtöltés számomra? – kérdeztem.

– Igen. Úgy vélem, hogy tökéletes időtöltés az ön számára. Akadnak még hasonlóan céltalan kérdései, hogy tovább pocsékoljuk az időt? – Felhúzott szemöldökkel nézett rám, és láttam, hogy seggfejsége álcája alatt remekül szórakozik.

Bármiben is mesterkedett, kiszedem belőle az óra után. Visszazöttyentem a székemre, Sofia pedig idegesen pillantott rám és Toryra.

– Talán hagyja, hogy pár hét után cseréljetek – mondta reménykedve, de volt egy olyan érzésem, hogy semmi esély rá.

– Ma végezzük el a félév első hivatalos gyakorlati óráját – jelentette be Orion.

Az osztályteremben izgatott moraj támadt, de Orion ügyet sem vetett rá, miközben megkocogtatta a táblát, és feltűnt rajta az óra címe.

Némabuborékok

Azonnal jobb kedvem támadt. Megpróbáltam elűzni a fejemből a pitball próbajáték miatti szorongást, miközben az új varázslat megtanulására készültem, azonban újra és újra az a kép villant fel a fejemben, ahogy a négy örökös szétzúz a pályán, mintha csak egy gőzhenger alá szorult egér lennék. Remek volt óriási erejű főnixként megnyilvánulni, de valamiért úgy sejtettem, hogy a rendi erők nem használhatók a mérkőzések során.

A fenébe veled, Lance. Ezért még számolunk.

– Miss Major, tudna mesélni arról, hogyan telt a hétvégéje? – kérdezte Orion teljesen váratlanul, mire mindenki meglepetten Kylie felé fordult.

– Ööö… komolyan? Oké. Na szóval szombaton plázázni voltam, Sinead meg, a barinőm, így mondta, hogy: Ó, a csillagokra, Kylie, láttad, hogy az a szörnyen dögös minotaurusz hogyan stíröl téged? Én meg erre… – Tovább beszélt, de hirtelen egy szavát sem hallottam.

Mindenki nevetésben tört ki, mire még lelkesebben folytatta, a jelek szerint abban a hitben, hogy a történetét díjazzuk ennyire.

– A némaságvarázslatok révén megakadályozható, hogy a hang kijusson egy bizonyos területről. Ez akár olyan esetben is használható, ha nincs kedvünk hallgatni valakinek a sületlenségeit – magyarázta Orion. – Mint például Miss Major unalmas hétvégi kalandjait üresfejű barátnői társaságában.

Felhorkantam a nevetéstől, miközben Kylie lassan becsukta a száját Orion magyarázata hallatán, a professzor pedig egy legyintéssel megszabadította a némabuboréktól.

– Nem is vagyok üresfejű – panaszkodott a Kylie mellett ülő Jillian, és durcásan összeszorította a száját.

– Miss Minor, meghatározná nekünk az üresfejű jelentését? – Orion kérdő pillantást vetett Jillianre, aki segélykérőn pillantott Kylie-re, ő viszont csak bosszúsan meredt a mennyezetre.

– Izé, amikor valaki beüti a fejét, és…

Nevetés harsant a teremben, Tyler pedig büszkén rázta meg az Atlaszát.

– Az egész megvan, Jillian. Hashtag fekete lyuk agy helyett.

– Menj a picsába, Tyler! – visította Jillian sötétvörösre vált arccal.

A fiú a szintén vigyorgó Orion hallgatólagos hozzájárulásával az Atlaszra koppintott, és feltöltötte a videót a FaeBookra.

Orion pár pillanattal később megkocogtatta a táblát, mire mindenki elcsendesedett.

– Mindannyiuknak be kell gyakorolniuk ezt a kézmozdulatot.

Egy kéz részletes ábrája tűnt fel. A lassan mozgó animáció pontosan bemutatta a lendületes mozdulatsort, amelyet már olyan sokszor láttam tőle. Legutóbb akkor, amikor megakadályozta, hogy bárki meghallhassa, ahogy letépjük egymásról a ruhát.

Együttlétünk emlékei elárasztották az elmémet, és az ajkamba haraptam, ahogy tekintetem végigvándorolt Orion felsőtestén. Még mindig beszélt, de már semmit sem hallottam, ahogy tekintetem a derekához ért, és egy igencsak mocskos ábránd ejtette túszul az elmémet. Vajon tart vonalzót az asztalfiókjában, hogy igazán megleckéztethessen?

– Figyel, Miss Vega? – bődült el Orion hirtelen, én pedig riadtan felegyenesedtem. Körülöttem mindenki a kezét lóbálva gyakorolta a mozdulatsort. – Esetleg megosztaná álmodozása részleteit az osztálytársaival? – Gúnyos mosolya láttán egyértelmű volt, hogy pontosan tudja, mi járhatott a fejemben.

Zavartan köszörültem meg a torkomat.

– Köszönöm, de inkább nem, professzor úr – mondtam végül.

– Akkor figyeljen, vagy megeresztem a nyelvét – közölte, a rejtett ígéret hallatán pedig megdobbant a szívem.

Bólintottam, és megpróbáltam letörölni az arcomról a vigyort, miközben Orion a padok között járkálva korrigálta a kézmozdulatokat.

Az ábrát követve felemeltem a jobb kezem, majd megcsavartam egyfajta lapátoló mozdulatot téve. A jobbra csavarás egy hangot vagy személyt némít el, míg a balra csavarás a használója saját maga köré varázsolhat némabuborékot. Folyton aggódtam amiatt, hogy hányan hallgatózhatnak ebben az iskolában, főleg mostanában, amikor annyi átkozott titkot kell hurcolnom, így ez a varázslat igazi istenáldás volt.

Miután Orion úgy látta, hogy mindannyian megfelelően elsajátítottuk a mozdulatsort, megtanította a varázslatot.

– Gyakorlásképpen először maguk köré varázsoljanak némabuborékot. Hagyják, hogy elemi forma nélkül folyjon a varázserejük, és az energiája révén teremtsenek egy pajzsot a testük köré. Ügyeljenek a résekre, ahol a hang kiszabadulhat.

Lehunyt szemmel összpontosítottam, a megfelelő módon mozgatva a kezem, és hagytam, hogy a varázslat a bőrömre telepedjen, majd gyengéden ellöktem magamtól, hogy az egész testemet körbevegye. A fülem pattant egyet, mintha hirtelen magasabb nyomású levegő vett volna körül.

Meglepetten pislogtam, majd az épp varázsolni készülő Toryra pillantottam. A világ még mindig hangos volt körülöttem, és megszólaltam, hogy felhívjam magamra Tory figyelmét, de szavaim dübörögve visszhangzottak. Fájdalmasan felszisszentem, és a hang egyenesen visszapattant a körülöttem kialakult buborék faláról. Egyrészt kétségkívül meggátoltam a hangok távozását, másrészt egy istenverte hangosbeszélőbe zártam magam.

Megkönnyebbült sóhajjal oszlattam el a varázslatot, a fülem újra pattant egyet, miközben a saját némabuborékjában ücsörgő Tory próbálta felhívni magára a figyelmemet. Semmit sem hallottam, így felemelt hüvelykujjal jeleztem, hogy minden rendben, majd rádöbbentem, hogy ő hall engem, és felnevettem.

A következő húsz percet gyakorlással töltöttem, és végül sikerült megtalálni a megfelelő mennyiségű varázserőt, hogy senki se halljon, de közben ne is érezzem úgy magam, mintha megfulladnék.

– Kitűnő! – Orion a vállamra tette a kezét, mire összerezzentem. – Most pedig próbálkozzon a varázslat megfordításával, hogy kizárja a maga körüli hangokat.

Egy másik diákhoz lépett, az arcomon pedig mosoly terült szét, miközben követni próbáltam az utasítását. A másik irányba legyintettem, és kifelé erőltettem a varázserőt a testemből. A világ hirtelen teljes csöndbe borult, csak valami nagyon halk neszezés szűrődött a fülembe.

Csukott szemmel próbáltam megtalálni a zaj forrását, a szoba sarkai felé nyomtam a varázserőmet, hogy elhallgattassam. Mintha valamiféle suttogás lett volna, de nem tudtam kivenni a szavakat. Elnehezült a testem, és a suttogás hangosabbá vált:

– Majdnem… közelebb.

A mellkasomban mély dobolást éreztem, egyenletes ritmusa hívogatott, tökéletes nyugalom áradt szét bennem. Mintha elváltam volna ernyedt testemtől, és elmém végtelen, sötét terében lebegtem volna.

– Bele… zuhanás… segítség.

A hang töredezett volt, egyszer hangosabb, aztán halkabb, és nem tudtam kivenni több szavát ezeken kívül. De valami arra késztetett, hogy felé nyúljak, bárki is legyen az, és gyönyör söpört végig rajtam, arra buzdított, hogy engedjek a hívásának.

A padlónak csapódtam, a hátamba nyilalló fájdalomtól elakadt a lélegzetem. Felnéztem, és megpillantottam fölém hajló testvéremet, aki kiabált valamit, de semmit sem hallottam. Valaki félrelökte, a világ továbbra is teljes csöndbe borult, ahogy Orion jelent meg a látóteremben, megragadta a kezemet, és varázsereje a testembe áramlott. Összekeveredő varázserőink révén szétfoszlatta a körém varázsolt némaságot, és nagy levegőt vettem döbbenetemben, ahogy hirtelen a tanterem összes hangja ostromolni kezdte a fülemet.

– …fene történt? – kérdezte Orion, miközben keze még mindig az enyémet szorongatta, és aggodalommal telt meg a tekintete.

A szám teljesen kiszáradt, a fejem pedig sajgott a padlóval történt találkozástól. Felültem, és a tarkómon keletkezett púpra tettem a tenyerem, de Orion félresöpörte, és egy pillanat alatt meggyógyította a púpot.

Tisztában voltam vele, hogy mi történt. Az árnyak magukhoz csábítottak, és az a különös hang… ugyanaz volt, amit akkor hallottam, amikor Lionel a sötétségbe küldött minket. Félelem töltötte meg egész testemet, de nem is tudtam, hogy mitől félek igazán. Csak annyit, hogy rettegnem kell.

Tory félrelökte Oriont, aki elengedte a kezemet, miközben a testvérem felhúzott a földről.

– Jól vagy? – kérdezte, és rám vetett pillantásából láttam, hogy pontosan tudja, mi történt velem, de nem ez volt a megfelelő alkalom beszélni erről.

– Igen, minden rendben. Azt hiszem, véletlenül elzártam magam a levegőtől – feleltem erőltetetten nevetve. Tekintetem a Sofia mögött álló Diegóra tévedt, aki tágra nyílt szemmel meredt rám. A pillantásom hatására lehajtotta a fejét, és visszaült a székére.

Orionra pillantottam, aki egyáltalán nem tűnt meggyőzöttnek a magyarázatomtól, majd visszahuppantam a székemre, egész addig kerülve a tekintetét, amíg el nem lépett mellőlem.

Idegesen összenéztünk Toryval. Az óra után megbeszéljük, üzentem a tekintetemmel, mire az ajkát harapdálva bólintott.

A kicsengetés idejére leráztam magamról a furcsa érzést, ami az árnyaktól való szabadulás után is kitartott, de képtelen voltam kiverni a fejemből a távoli hangot.

Kifelé tartottam az osztályteremből, amikor meghallottam Orion hangját:

– Az összekötőjével való találkozója ma estére került át, Miss Vega, miután a hétfői elmaradt.

Bólintottam, majd kisurrantam a teremből. Biztos voltam benne, hogy az itt történtekről akar kivallatni. Nem egészen tudtam, miért nem hitt nekem, de egyértelműen ez a helyzet. Azt kívántam, bárcsak őszinte lehetnék vele, mert Orion azon kevesek egyike, akik talán segíthetnek nekünk.

Megragadtam Tory könyökét, miközben kiléptünk a Jupiter Csarnokból a jéghideg levegőre, és elrángattam a többiektől. Sofia kíváncsian pillantott ránk, és utáltam, amiért hazudnom kell neki is.

– Utánatok megyünk, csak fel kell vennünk néhány csomagot a Plútó irodákból.

– Újabb nagy halom ruha Torynak? – kérdezte nevetve Sofia.

– Ja, kezd egyre problémásabbá válni – feleltem, Tory pedig ártatlanul vállat vont, miközben otthagytuk a többieket.

Diadalmas vigyorral az arcán némabuborékot varázsolt körénk, majd közelebb húzott magához.

– Szóval? Az árnyak voltak, igaz? – A jókedv aggodalomnak adta át helyét az arcán.

– Igen – sóhajtottam. – De nem csak azok… Újra hallottam azt a hangot. Tudod, amit akkor hallottunk, amikor…

– Én is hallottam! – nyögte Tory, szemében sötétség csillant meg. – Álmomban, de nem értettem, mit mond, csak távoli suttogás volt.

– Igen – bólintottam, és végigfutott a hideg a hátamon. – Szerinted ki lehet?

– Isten tudja. És nem vagyok biztos benne, hogy meg akarom tudni.

A gondolataimba merültem, majd Tory megbökött, hogy vele is osszam meg őket. Nagyot sóhajtottam, és megtorpantam.

– Szerintem el kell mondanunk Orionnak.

– Nem! – vágta rá gondolkodás nélkül.