Tartalomjegyzék

Prológus

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

Epilógus

Jud Meyrin

A múlt bűnei

Jud Meyrin: A múlt bűnei

©Megyeri Judit

Szerkesztés/korrektúra: NewLine kiadó

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN 978-615-5956-93-5

mobi ISBN 978-615-5956-95-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A férjemnek, akiről Alexandert mintáztam.

Katherine-nek és Zsuzsának,

akik mindig visszatereltek a helyes útra.

Prológus

Tíz évvel korábban

A zivatar, amit az újságok később az „évszázad vihara”-ként emlegettek, váratlan erővel csapott le a tóban fürdőző társaságra. Az erős szél kidöntött egy korhadásnak indult fát, az nekicsapódott a kávéház teraszának, és hatalmas robajlással összeroppantotta a tetőt. A lámpák pislákolni kezdtek, majd elsötétült minden. A csillagok rég eltűntek a sötét felhők felett, és a korábban békés tó hullámai a parti fövenyt csapkodták; a kis csapat pánikolva menekült.

Csak később, a vihar elvonulása után derült ki, hogy eggyel kevesebben vannak – Jamesnek nyoma veszett. Hiába loholtak fel-alá a megtépázott strandon a nevét kiabálva, hiába lestek be minden lehetséges búvóhelyre, nem találták.

Később aztán a rendőrség vette át a keresést. Átfésülték a partot, a közeli erdőt, a tavat, de ők sem akadtak a nyomára.

Soha többé nem látta senki.

1.

Fanny az ébresztőóra sípolására ébredt. Megkönnyebbült, hogy elszabadulhat ködös álmától, amiben sűrű, sötétzöld aljnövényzetben menekült – hogy ki elől, arra már nem emlékezett. Kint még alig világosodott, de Fanny nem bánta a hajnali ébredéseket, se a kora reggeli sütés-főzést. Lendületes mozdulatokkal keverte össze a Viktória-torta piskótáját, aztán következett a spenótos és kolbászos quiche. A spenót a kertjében termett, a kolbászt pedig, ami puha és kellemesen fűszeres volt, egy helyi gazdától szerezte be. Amíg arra várt, hogy minden megsüljön, elővette a kamrából az előző nap kisütött kekszeket: a hosszúkás, skót vajasat és a kerek gyömbéreseket.

Nyolcra mindent tálcákra és ételhordókba pakolt, és még arra is jutott ideje, hogy lezuhanyozzon. Alig pillantott bele a tükörbe, míg néhány hatékony mozdulattal átfésülte hosszú, vörös haját. Magára kapott egy farmert és egy pólót, kirámolt a kocsija hűtött csomagterébe, majd útnak indult.

A kávézó, ahová naponta szállított ételt, Ivybridge főutcáján állt. Az utca ódon hangulatot árasztott apró, borostyán futtatta házaival, és a kávézó tökéletesen beleillett a képbe. Ugyanolyan kicsi és ódivatú volt, mint a többi ház, egyedül az utcafronton kialakított terasz tűnt ki a képből a modernségével, de Kate, a tulajdonos, ügyes kézzel rendezte be. A csak leheletnyit ütött-kopottnak tűnő székek és asztalkák kényelmesek voltak, a rózsa- és szőlőlugasok pedig kellemes árnyékot adtak.

Fanny leparkolt a kávézó mellett, és beengedte magát a pótkulcsával. Elkezdte bepakolni a pultba az ételeket, és már majdnem végzett, mire Kate befutott. Molett nő volt, széles, kifejező vonalú szájjal, és állandóan röpködő kezekkel. Egyetlen mozdulattal kibújt kardigánjából, és gyorsan bekapcsolta a kávéfőzőt.

– Alig tudtam Markot kipaterolni az ágyból, jól el is késtünk az óvodából. Még egy kávéra sem volt időm – hadarta. – Te kérsz egy teát?

– Igen, köszi.

Kate elkészítette az italokat, leült az egyik székre, és elégedetten sóhajtva kortyolt bele a kávéjába. Fanny belelógatott egy Earl Grey filtert a forró vízbe, aztán tejszínt és egy kanál cukrot tett bele. Kate gyakran húzta azzal, hogy csak az anyját akarja bosszantani a teázással. Fanny anyja ugyanis New Yorkban született, és hiába élt több mint harminc éve Angliában, a helyi tradíciókkal még mindig az őrületbe lehetett kergetni. Fanny már nem is tudta, hogy annak idején azért kezdett el teát inni, mert ízlett neki, vagy azért, hogy az anyját idegesítse. Mindenesetre már jó ideje nem tudta elképzelni tea nélkül a napjait, ahogy a kapcsolatát se az anyjával a megszokott hullámhegyek és hullámvölgyek nélkül.

– Milyen volt a vasárnapi ebéd? – érdeklődött Kate. – Anyád most épp kivel akart összeboronálni?

– Ezúttal senkivel, meg is lepődtem.

– Pedig az a múltkori fickó nem is volt olyan rossz – vigyorgott Kate.

– Melyik? Apám üzletfele, aki kopaszodott, és közelebb állt az ötvenhez, mint a negyvenhez? Vagy az a szerencsétlen flótás, akit már nem is emlékszem, hol szedett össze az anyám, de az biztos, hogy nagyon nem akart ott lenni a szüleim ebédjén.

– De ő legalább jóképű volt.

– Az igaz. Túlságosan is. Szerintem többet áll tükör előtt, mint én – grimaszolt Fanny. Jobbnak látta, ha eltereli a beszélgetést nem létező szerelmi életéről, ám mielőtt megszólalhatott volna, kopogás hallatszott a bejárat felől.

– Még bőven van idő nyitásig – jegyezte meg Fanny, de Kate már fel is pattant, hogy ajtót nyisson.

Egy magas, már-már hórihorgas alak lépett be a küszöbön. Onnan, ahol Fanny ült, csak talpig fekete ruháját és sötét haját lehetetett látni, ami kicsit a nyakába lógott, kócosan, mintha azelőtt túrt volna bele, hogy bekopogtatott a kávézóba.

– Az exeteri rendőrségtől jöttem – szólalt meg hivatalos hangon, és felmutatta az igazolványát.

A mély baritont hallva Fannyt elöntötte valami fura, nyugtalanító érzés, amit nem tudott hová tenni. Homlokráncolva fürkészte a férfit, közben fél füllel észlelte, hogy Kate felszisszen. Fanny a barátnője felé fordult, akinek örök-vidám arcát félelem árnyékolta be.

– Ugye nem a kisfiammal történt valami? – kérdezte Kate ijedten.

– Dehogy, ne aggódjon! – A zsaru távolságtartó hangja barátságosabbá vált. – Csak néhány rutin kérdést kell feltennem.

Kate, aki újra lendületes önmaga volt, miután eloszlatták aggodalmát, nyomban serénykedni kezdett.

– Jöjjön be! Készíthetek valamit önnek?

– Köszönöm, egy kávé jól jönne. – A férfi a pulthoz lépett, közben körülnézett, és Fanny most már látta az arcát. Döbbenten bámulta a jellegzetes sasorrot, az ismerős, fekete tekintetet. Aztán az emlékei mélyéről előkúsztak jóval zavarbaejtőbb képek is, olyan élesen, mintha nem is sok-sok éve, hanem tegnap történt volna minden.

– Helló, Alexander! – nyögte ki.

– Fanny? – A férfi szemében megcsillant a felismerés, és még valami más is. Nem öröm, ezt Fanny könnyedén megállapította. – Hogy kerülsz ide? – kérdezte Alexander, amikor már elviselhetetlenül hosszúra nyúlt a feszültséggel teli csend.

– Én készítem a kávézóba az ételeket – vonta meg Fanny a vállát, de közben a hátán végigfutott a borzongás. – Pár éve költöztem Ivybridge-be.

– Azt hittem, végleg az Államokban maradtál.

Alexander tekintetéből ki lehetett olvasni a fel nem tett kérdést, Fanny azonban úgy döntött, figyelmen kívül hagyja.

– Én pedig azt, hogy réges-rég a Kougar Enterprisest irányítod.

– Másképp alakultak a dolgok. Inkább nyomozónak álltam – kerülte meg Alexander is a választ, közben le sem vette a szemét a nőről. Fanny hátán újabb borzongáshullám indult útnak, és még a szája is kiszáradt. Innia kellett egy kortyot a teájából, hogy meg tudjon szólalni.

– Ha jól hallottam, kérdéseket akartál feltenni Kate-nek. Addig én megcsinálom azt a kávét.

Nem törődött Kate furcsálló pillantásaival, örült, hogy hátat fordíthat, és annak is, hogy lefoglalhatja a kezét valamivel. Miközben a pult mögött tevékenykedett, hallotta, ahogy a másik kettő leül egy távolabbi asztalhoz, de a beszélgetést a kávéfőző morajától már nem tudta kivenni. Készített egy sima eszpresszót Alexandernek, és hogy legyen oka tovább távol maradni, kirakott pár kekszet egy tányérra, közben végig a múlt járt a fejében. Sosem tudott kiigazodni ezen a férfin, a jelenléte mindig nyugtalansággal töltötte el, talán egy kicsit tartott is tőle. Aztán azon az estén minden megváltozott... De most nem szabad erre gondolnia! Legyűrte a menekülhetnékjét, és odament az asztalhoz.

– Köszönöm! – nézett fel rá Alexander, ahogy letette elé a poharat és a tányért. – Lenne néhány perced? Kérdeznék tőled is.

Fanny helyet cserélt Kate-tel, és várakozóan a férfira pillantott. Alexander vonásai élesebbek lettek, mióta nem látta, és le merte volna fogadni, hogy a szája sarkában húzódó ránc nem a nevetéstől mélyült el ennyire. Hiába telt el tíz év, a mogorva Alexander Kougar egy cseppet sem változott, és ez furcsa mód megnyugtatta.

– Jártál a régi malom környékén az elmúlt napokban? – tudakolta a férfi.

– Nem. Nem igazán esik útba.

– Találkoztál idegenekkel? Ismeretlen járművel, ami furcsa helyen parkolt?

Fanny elgondolkozott, hogy hová is vezethetnek ezek a kérdések. Talán betörtek valahová?

– Nem – jegyezte meg végül.

– Nem láttál valami szokatlant? Valakit, aki máshogy viselkedett, mint általában?

Fanny megrázta a fejét.

– Ha mégis eszedbe jut valami, hívj fel! – nyújtott át neki a férfi egy névjegyet.

– Mi történt? – érdeklődött Fanny elsüllyesztve a nadrágja zsebében az apró lapot.

Alexander kiismerhetetlen pillantást vetett rá. A szeme ugyanolyan tökéletesen el tudta rejteni a gondolatait, mint a sötét, vastag függöny, amit a színpad elé eresztenek le, hogy elrejtsék a következő jelenet előkészületeit a nézők elől.

– A gondnok észrevette, hogy megállt a kerék a régi malomnál. Azt hitte, meghibásodott. Hívott egy szerelőt, aki ma reggel kiment, és megnézte, mi történt.

A már-már monoton beszámolót hallva Fannyt hatalmába kerítette valamiféle rossz előérzet, amitől borsózni kezdett a háta.

– És mi volt a gond?

– Egy hulla. Beszorult a malomkerék alá.

***

Fanny esze minduntalan Alexander szavain járt. Borzasztó halál lehet egy malomkerék alá szorulva megfulladni! Szerencsétlen fickó talán önszántából ugrott a patakba, de az utolsó pillanatban meggondolta magát, ám a kerék már nem engedte szabadulni. Fanny enyhén émelyegve próbálta elűzni a haragoskék vízben fuldokló, vergődő alak képét.

Egész nap rendőrök járták a falut, és fekete, vízhatlan kezeslábasba öltözött helyszínelők vizsgálták át aprólékosan a malom környékét és a patak partját. Fanny, miután leszállította az ételeket, visszahúzódott a házába, és elfoglalta magát a másnapi rendelésekkel. Még Kate-hez sem ugrott be a kávézóba délután, mint máskor, hogy elkerülje a rendőröket, de legfőképpen Alexandert. A férfi ennek ellenére állandóan befurakodott a gondolatai közé. Fanny még ennyi év után is fel tudta idézni Alexander érintését, az illatát, tenyere alatt a férfi szaporán emelkedő és süllyedő mellkasát... Mekkora hiba volt az a csók! A sors fintora, hogy ennyi év után sem tudja elfelejteni.

Másnap megjelent nála Ron, a kertész. Fanny kezdetben a nagyobb munkák elvégzésére alkalmazta a férfit, aki azonban később is gyakran beugrott, és segített a kinti teendőkben, Fanny pedig örült neki, hogy nem egyedül kell rendben tartania a nagy kertet. A férfi olyan kevés fizetséget kért, amit könnyedén megengedhetett magának.

Ron épp a kert egyik végében lévő, gondozatlan földdarabot ásta fel, amikor Fanny kivitte neki a szokásos kávéját.

– Hallottál valami újat a hulláról, Ron? – kérdezte a férfit.

– Nem, de láttam, hogy a rendőrök már elkezdtek szedelőzködni – túrt bele a kertész fakó, gubancos hajába.

Az emberek gyakran pletykálták, hogy sötét titok lappang a múltjában, Fanny azonban úgy gondolta, a szóbeszédnek nincs semmi valóságalapja. Valószínűleg a kíváncsi falusiak csak azért találták ki, mert sehogy sem tudták szóra bírni a visszahúzódó természetű kertészt, aki néhány évvel korábban olyan hirtelen jelent meg közöttük.

Fanny visszament a házba, de nem lelte a helyét. Kezdett elege lenni az önkéntes magányból, és már vágyott egy kis beszélgetésre Kate-tel. Némi szerencsével a többi rendőrrel együtt Alexander is elment a faluból, és nem kell attól tartania, hogy újra találkoznak. Kissé felvidulva bújt bele egyik nyári ruhájába, és úgy döntött, gyalog indul el.

Igaza volt Ronnak, állapította meg séta közben. A rendőrségi járművek, amik tegnap még a főutcán parkoltak, eltűntek, és egyetlen egyenruhással sem találkozott útközben.

– Nahát, előjött a remetelány! – kiáltott fel Kate, amikor benyitott a kávézóba.

– Ennyire nyilvánvaló, hogy bujkáltam? – húzta el a száját Fanny, és lehuppant egy székre.

Kate úgy nézett rá, mintha azt kérdezné, hogy a föld tényleg gömbölyű-e.

– Á, dehogy! – mondta csipkelődve.

– Így volt a legegyszerűbb. Kérhetek valami innivalót?

Kate kivett a hűtőből egy kancsó limonádét, kiöntött belőle egy jó adagot, és letette elé a poharat.

– Mondd csak, az eltűnésednek volt valami köze a nyomozóhoz?

– Alexander csak egy... régi ismerős – próbálta Fanny elmismásolni a választ, de érezte, hogy az arcát elönti a forróság. Sosem tudott füllenteni Kate-nek, ahhoz a barátnője túl jól ismerte.

– Kétlem, hogy csak szimpla ismerős, de ha nem akarod, nem faggatlak. Legalábbis egyelőre. – Kate elmosolyodott, és Fanny csak most vette észre a szeme alatt húzódó árkokat.

– Minden rendben? – kérdezte bűntudatosan, amiért eddig nem tűnt fel neki Kate nyúzottsága.

– Annie szabadságon van, így kénytelen vagyok egész nap én tartani a frontot. Szerencsére a bébiszitter ráér, Mark miatt így nem kell aggódnom.

Kate egyedül nevelte a kisfiát, és nem volt egyszerű dolga, ha otthon és a munkában is helyt akart állni. Fanny korábbi lelkifurdalása még inkább fellángolt.

– Felhívhattál volna, hogy segítsek! Vigyázhattam volna én Markra. Sőt, jobb ötletem van! Te most szépen hazamész a fiadhoz, én pedig itt maradok. Már nincs sok idő zárásig, és ahogy látom, nem lesznek túl sokan. Könnyen elboldogulok.

Kate arca felderült a javaslatra.

– Biztos nem bánnád?

– Persze, hogy nem – mosolygott rá Fanny. – Indulj már!

Valóban kevés dolga akadt. Kiszolgálta a vendégeket, berakodott a mosogatógépbe, összébb pakolta a megmaradt süteményeket. Végül csinált magának egy teát, és letelepedett a pultnál lévő asztalhoz Kate egyik magazinjával. Épp fellapozta volna az újságot, amikor megszólalt az ajtó fölötti csengettyű, jelezve, hogy új vendég érkezett. Fanny felállt, hogy kiszolgálja, és bosszúsan látta, hogy Alexander Kougar áll a pult előtt.

– Nem tudtam, hogy pincérkedsz is – jegyezte meg a férfi. A hangja, a szavai és az a gúnyos félmosoly a szája szegletében annyira emlékeztette Fannyt a régi Alexanderre, hogy görcsbe rándult a gyomra. Minek kellett felbukkannia ennyi idő után? Pont most, amikor már kezdte úgy érezni, hogy kézben tartja az életét.

– Csak kisegítek – felelte könnyedén, de közben a szíve nyugtalanul kalimpált. – Adhatok valamit?

– Kávét és egy szendvicset. Egész nap nem ettem.

Fanny gyorsan megcsinálta a kávét, majd felmelegített két sonkás bagelt. Ügyelt rá, hogy ne nézzen Alexander felé, de a keze így is idegesen meg-megrebbent a teendők közben.

– Jó étvágyat! – tette le az ételt, és már sarkon is fordult volna, de Alexander megállította.

– Nem ülsz le? Persze, csak ha nincs semmi halaszthatatlan dolgod.

Fannynak esze ágában sem volt a szükségesnél többet beszélnie vele. Körülnézett a kiürült kávézóban valamilyen ürügy után kutatva, de hamar rájött, bármit is találna ki, az túl átlátszó lenne. Nem akarta, hogy Alexander gyávának higgye. Nem mintha számítana, mit gondol róla a férfi. Gondolatban vállat vont, felmarkolta a másik asztalon hagyott bögréjét, és leült a nyomozóval szemben.

– Úgy hallottam, az összes rendőr visszament a városba – szólalt meg, hogy ne nyúljon túl hosszúra a kínos némaság. – Sikerült kiderítenetek, mi történt?

– Valószínűleg öngyilkosság volt, esetleg baleset – felelte a férfi vontatottan. – De még várunk a részletesebb orvosi jelentésre.

Az ismét beálló csendben Fanny a vele szemben ülő alakot nézte, és megint úgy érezte, mintha a múlt hunyorított volna vissza rá. Alexander ugyanolyan ingerült mozdulattal túrt a hajába, ugyanúgy összeszorította a száját, mint annak idején, amikor idegesítette valami.

– Ha mindenki visszament Exeterbe, hogyhogy te még itt vagy?

A férfi elgondolkozva forgatta a kezében a bögrét, mintha a tartalmából akarná kiolvasni a választ. Fanny már azt hitte, nem fog felelni, egészen meglepte, amikor Alexander megszólalt.

– Valami zavar. Ha öngyilkos lett, miért nem találtunk nála búcsúlevelet? Ha baleset volt, miért nincsen meg a pénztárcája, az iratai? De persze nem nagyon tudunk mit tenni – grimaszolt a férfi, és mintha csak magának beszélne, tovább folytatta: – Várunk az azonosításra, ami lehet, hogy sokáig elhúzódik. Egy vízi hulla sosem szép látvány, és ezen a malomkerék csak tovább rontott. Amikor kihalásztuk a patakból, olyan állapotban volt a holttest, hogy még a saját anyja is nehezen ismerne rá.

Fanny torka összeszorult, és egyszerre nem tartotta olyan jó ötletnek, hogy újabb kortyot igyon immár kihűlt teájából. Felállt, és összeszedte a férfi elől az üres edényeket. Alexander lerakott az asztalra néhány fontot, majd szedelőzködni kezdett, közben kinézett az ablakon, aztán visszafordult Fanny felé.

– Nem látok más kocsit a parkolóban. Gyalog jöttél?

– Igen.

– Oké, akkor megvárlak, és hazaviszlek.

– Erre igazán semmi szükség, nem lakom messze. – Fanny ijedten pislantott a férfira. Még csak az hiányzik, hogy bármilyen rövid időre is, de össze legyenek zárva a kocsi utasterében! Azt sem akarta, hogy Alexander megtudja, hol lakik. Bár kicsi az esélye, hogy meglátogatja, hisz az elmúlt években egyszer sem kereste, ennek ellenére rossz érzéssel töltötte volna el, ha a férfi megismeri a címét. – Felesleges megvárnod! – közölte a korábbinál erélyesebben, de a nyomozó elengedte a füle mellett a szavait.

– Lehet, hogy egy gyilkos járkál odakint, természetes, hogy hazaviszlek – jelentette ki szárazon, aztán újra kihúzta a széket, és leült.

Fanny rájött, ha nem akarja elárulni, hogy jobban tart Alexandertől, mint attól az arctalan gyilkostól, nem tiltakozhat tovább. Legjobb lesz, ha gyorsan túlesnek azon a fuvaron, gondolta. Feszengve nekilátott hátralévő feladatainak; letörölte a pultot, majd az asztalokat is, kihagyva azt az egyet, aminél Alexander ült. Felsöpört és felmosott, ismét messze elkerülve a férfit, aki úgy tűnt, egykedvűen nézi ténykedését. Fanny a táskájáért nyúlt, és majdnem kiesett a kulcs zsibbadt ujjai közül, amikor bezárta az első ajtót.

– Erre megyünk ki – intett a hátsó kijárat felé, és saját maga is alig ismert rá a hangjára, ami a szokásosnál jóval vékonyabban csendült. Olyan ideges, akár egy kamaszlány az első randija előtt. Milyen nevetséges!

Szótlanul megkerülték a háztömböt. A kávézó előtt álló terepjáró egy fekete Dodge volt, és csak a tetejére szerelt sziréna árulkodott arról, hogy hatósági jármű.

– Ezen az úton – mutatta Fanny, miután beszálltak az autóba –, aztán az utolsó utcán fel a dombra.

– Elhagyatott környék lehet – jegyezte meg Alexander, miközben kitolatott az útra.

– Igen, valóban az, talán épp azért szeretek ott lakni.

Fanny feszülten ült az anyósülésen, és próbálta nem belélegezni a férfi illatát, amiben kávé aromája keveredett kissé kesernyés dezodorával. Fannyt, talán azért, mert napjai nagy részét sütemények között töltötte, mindig is taszította a férfiak parfümje. Alexanderé azonban épp ellentétes hatással volt rá: egészen elkábította. Talán annak idején azért adta át magát olyan könnyedén annak a tiltott csóknak, mert megrészegítette a férfi illata.

Milyen könnyű lenne erre fogni a történteket!

Zavartan fészkelődött az ülésen, és azon gondolkozott, mit mondhatna. Végül inkább csendben maradt, és Alexander sem tett több megjegyzést. A férfi a sötét nadrágban, a fehér pólóban, és a pisztolytáskával az övén a rend éber őrének nézett ki, mégis, Fanny szinte hangosan fellélegzett, amikor meglátta kis, fehér házának sziluettjét a gyümölcsfák takarásában.

– Köszönöm a fuvart! – hebegte. Érezte, hogy a tenyere nyirkos az izzadságtól, és az sem segített, hogy Alexander átható tekintettel figyelte. Szeretett volna már bent lenni a házban.

– Nincs mit – felelte a férfi. Látszott rajta, hogy még mondana valamit, Fanny azt is tudni vélte, hogy mit, és azt mindenképp el akarta kerülni.

– Viszlát, Alexander! – köszönt el gyorsan, és kiszállt az autóból.

***

Alexander megvárta, míg felgyullad a házban a villany, és csak azután indult el. Furcsa lakhelyet választott magának a nő. Akkorák itt a telkek, hogy a legközelebbi szomszédja is jó száz méterre van. Nem ilyen helyre képzelte, inkább egy csinos kis belvárosi lakásba. Oda valahogy jobban illene.

Tisztán emlékezett arra a napra, amikor az öccse először elhozta vacsorára a szülői házba Fannyt. Ő is otthon volt, valamilyen szünet lehetett a főiskolán. Akkor épp lázadó korszakát élte; az üzleti főiskola, ahová apja íratta, hogy megszerezze a megfelelő tudást a családi vállalat későbbi irányításához, borzasztóan untatta. Nem érezte jól magát a rákényszerített szerepben, de még nem szedett össze elég bátorságot, hogy kilépjen belőle. A frusztrációját így a környezetén vezette le. Fanny is kapott belőle ízelítőt azon az estén, ahogy a későbbi találkozásaik alkalmával is. Alexander nem volt büszke arra a néhány évére. Arra az estére pedig végképp nem, amikor megcsókolta őt.

Részegen állított haza, ami akkoriban gyakran előfordult, ám ezúttal ott találta Fannyt a nappalijukban. A lány egy könyvet bújt, és annyira izgató volt a pólóban és a rövidgatyában, amit alváshoz hordott! Az első pillanattól kezdve kívánta, de sohasem közeledett hozzá. Hogy is próbálkozhatott volna be az öccse barátnőjével?! De azon az estén az alkohol elködösítette az agyát, és nem törődött a következményekkel. Sok baromságot művelt akkoriban, de mind közül ez volt a legrosszabb. Megbocsáthatatlan.

Szitkozódva kanyarodott ki a keskeny, hegyi útról, és felhajtott az autópályára. Míg Exeter felé tartott, kényszerítette magát, hogy Fanny helyett a malomnál történt haláleseten töprengjen. A helyszínelők nem találták meg a férfi iratait, pedig alaposan átfésülték a patakpartot és a medret is. Persze előfordulhat, hogy a víz jóval távolabb sodorta azokat. Akár a tengerig is eljuthattak, és akkor örökre búcsút inthetnek nekik. Attól tartott, hogy ha nem jelentkezik senki a rendőrség felhívására, nem fogják tudni azonosítani az áldozatot, az ügy pedig bekerül a megoldatlan akták közé.

Alig húsz perc múlva beért Exeterbe. Lakása azon a részén volt a városnak, ahol az utcák még ugyanolyan keskenyek, mint a központban, de a házak már jóval lepusztultabbak. Hála a késői órának talált egy parkolóhelyet egészen közel az épület bejáratához. Lezárta a terepjárót, és felment a legfelső emeletre.

Annak idején az ingatlaniroda azzal igyekezett feldobni a hirdetést, hogy milyen szép a kilátás a lakásból. Való igaz, a nappali ablakából el lehetett látni egészen a katedrálisig, más előnyös tulajdonsága azonban nem nagyon akadt a hajléknak. Szűk volt, tele régi bútorokkal, amik nedves időben enyhe dohszagot árasztottak. Alexander akkor költözött be, amikor elkezdett a rendőrségen dolgozni. Egy ideje már ennél igényesebb lakhelyet is megengedhetett volna magának, de nem látta értelmét a költözésnek. Végül is, alig tartózkodik itthon. Minek béreljen drágább lakást arra a pár órára, míg alszik?

Kivett egy sört a hűtőből, és elnyúlt a kanapén. Legutóbbi partnere alig egy hete kérte az áthelyezését, és még nem akadt senki, aki a helyébe léphetett volna. A főnöke a nyári szabadságolásokkal magyarázta a csúszást, de az igazság az volt, hogy a kollégái közül senkinek sem akaródzott túl szorosan együttműködnie a megrögzötten munkamániás, „magányos farkas”-nak tartott nyomozóval. Persze, Arrington idővel majd biztosan talál egy lelkes újoncot, akit a nyakába varrhat, de addig még van pár háborítatlan napja, szerencsés esetben néhány hete.

Lezuhanyozott, aztán még sokáig feküdt ébren az ágyában, és bámulta a plafonon futó repedéseket. De nem az ügyön rágódott, mint általában, hanem Fannyn. Mindig is a vöröshajú nők voltak a gyengéi, de persze ez nem mentség arra, amit tett. A legrosszabb, hogy alkalmat sem kapott jóvátenni a hibáját, még csak bocsánatot sem kérhetett. Legalább annyi tartás lehetne benne, hogy ne folyton a nőn járjon az esze, ám amikor lehunyta a szemét, Fannyt látta maga előtt. Hosszú, vörös hajzuhatagát, olvadt karamella színű szemét...

– Bassza meg! – szitkozódott fennhangon.

Már tudta, hogy ma éjszaka sem fog sokat aludni.

2.

Fanny másnap nem látta a faluban a fekete terepjárót, és megkönnyebbülten lélegzett fel – már nem kell attól tartania, hogy találkozhat Alexanderrel Ivybridge-ben.

Néhány évvel korábban költözött a faluba. Akkor örökölte meg nagyanyja házát egy hatalmas kerttel, ami tele volt gyümölcsöktől roskadozó fákkal és dús zöldséges ágyásokkal. Először csak azért jött vissza Angliába, hogy előkészítse a házat az eladásra, de aztán valahogy itt ragadt. Ivybridge-ben töltötte gyerekkora legszebb nyarait, és abban a pillanatban, ahogy hosszú évek után ismét belépett a buján zöldellő kertbe, megrohanták a kedves emlékek. Apró, gömbölyded nagyanyjáról, a mindig tiszta, ám mégis süteményszagú kötényével. A hosszú séták, a biciklizések, az ódon illatot árasztó könyvek, a lebilincselő történetek, amiket Nana felolvasott belőlük. Az érkezését követő első reggel, amikor kilépett a harmattal borított, napfényben fürdő kertbe, és lepillantott a völgyre, ahol az apró házakat még ködfoltok pöttyözték, olyan nyugalom szállta meg, ami az elmúlt években egyszer sem. Akkor már tudta, hogy maradni fog, és azóta egy pillanatig sem bánta meg döntését. Korábbi élete jóval mozgalmasabb volt ugyan, de sem a felkapott, New York-i étterem, ahol dolgozott, sem a szakmai előmenetel nem ért fel azzal, hogy végre békére talált Ivybridge-ben.

Két nappal azután, hogy Alexander hazafuvarozta, Fannynak különösen sűrű napja volt, a szokásos bevásárlásait is rohamtempóban kellett intéznie. Nem örült, amikor valaki megkocogtatta a vállát, miközben sorban állt a Tescóban. Ingerülten fordult meg, és egy vigyorgó alakra esett a pillantása. A férfi kerek pocakján jócskán feszült a csiricsáré mintás ing, arca is széles volt, amit nem túl sűrű, copfba fogott hajkorona keretezett. A szeme tűnt csak ismerősnek, sárgás ragadozószem.

– Neil Rawen? – kérdezte Fanny tétován.

– Nahát, megismertél, Fanny drágám! – ölelte magához Neil. – Pedig felszedtem pár kilót. Te bezzeg semmit sem változtál!

Fanny összeszorított szájjal tűrte az ölelkezést, miközben magában átkozódott, hogy balsorsa immár a második régi ismerőssel hozza össze ilyen rövid időn belül. Hogyan lehetséges, hogy évekig senki, aztán pár nap alatt ketten is előkerülnek a múltjából?

– Hogy vagy, Neil? – érdeklődött, miközben fizetett, habár legszívesebben hátat fordított volna.

– Megvagyok, megvagyok! – harsogta a férfi. – Láttam egy kávézót az utca túloldalán, ihatnánk valamit. Biztos van egy kis időd egy régi barátra! – És meg sem várva Fanny válaszát, már karon is ragadta, az említett kávézó felé vonszolva.

Neil már régen is ilyen volt, és Fanny talán épp ezért nem tudta igazán megkedvelni. Taszította a rámenőssége. A férfi még egy határozott nemet is gyakran talánnak vett, és aszerint cselekedett. Szerencsére Fannynál egyszer sem lépte át a határt, de már maga a lehetőség is, hogy ez bármikor megeshet, rémisztő volt.

Miután leültek a kávézó teraszára, és megrendelték az italaikat, Neil az újságírói karrierjéről kezdett el áradozni. Fannynak hamar elkalandozott a figyelme. Néha azért közbevetett egy igent vagy hümmögést, és úgy tűnt, ez elegendő is a férfinak ahhoz, hogy folytassa. Fanny csak akkor kezdett el megint figyelni, amikor Neil megemlítette az egykori baráti társaság másik tagját, Simon Fellow-t.

– Ha Simon nem ültet fel, összehozhattunk volna egy hármas találkát valamelyik este.

– Mi történt? – érdeklődött Fanny a férfi durva vonású arcát fürkészve.

– Felhívott pár hete, hogy fussunk össze. Volt számomra egy ütős sztorija – magyarázta Neil, amitől Fanny hátát egyetlen másodperc alatt kiverte a víz. Ugyan tartott a választól, mégis feltette a kérdést:

– Említette, mi az a sztori?

– Telefonban nem. Csak annyit, hogy Exeterben lesz egy darabig. Meg is beszéltük a találkozót, vártam rá, de nem jött el… az a szemét, kis pöcs!

– Próbáltad felhívni?

– Jó hogy! Marha sokszor, de nem vette fel.

Fél órával később Fanny gondterhelten robogott hazafelé. Otthon aztán ő is felhívta Simont, de a telefon többszöri próbálkozásra sem csörgött ki. Biztosan rossz a szám, gondolta, és megnyitotta az online tudakozó oldalát. Ott azonban megtudta, hogy a telefonszámot valóban Simon Fellow nevén jegyezték be.

Kezdett komolyan aggódni. Lehetséges lenne? Vagy csak a képzelete űz ilyen gonosz tréfát vele?

Bár nem fűlött hozzá a foga, mégis kénytelen lesz felhívni Alexandert. Előkotorta a férfi névjegyét, és nagy levegőt véve bepötyögte a számot a mobiljába.

– Alexander, sikerült már azonosítanotok a patakban talált holttestet? – vágott a közepébe, amikor a nyomozó felvette a telefont.

– Fanny??

– Igen, én vagyok. – A szíve hevesebben vert, karja lúdbőrözni kezdett csupán attól, hogy Alexander kimondta a nevét. A fenébe is, mi ütött belé?! Sosem remegett a lába a férfiak hangjától, még akkor sem, ha az olyan bársonyosan tengermély, mint Alexanderé. – Sikerült azonosítanotok?

A férfi hezitált néhány pillanatig, csak utána válaszolt:

– Nem, még nem. De miért érdekel ez téged?

– Ma hallottam valakiről, akit nem lehet telefonon elérni – hadarta Fanny nyugtalanul. – Nagyjából azóta, hogy az a férfi belefulladt a patakba. Mi van, ha nem csak véletlen egybeesésről van szó?

– Utánanézek – ígérte meg Alexander. – Mondj el mindent, amit tudsz!

***

A következő két nap anélkül telt el, hogy Fanny hírt hallott volna Alexander felől. Kezdte azt hinni, bármit is derített ki a nyomozó, azt nem fogja megosztani vele. Rászokott arra, hogy ha akadt néhány szabad perce, gyorsan végigfutotta a híreket a mobilján, hátha írnak valamit az áldozat sikeres azonosításáról, de semmit nem talált. Reménykedett benne, hogy azért, mert a feltételezése hamisnak bizonyult.

Péntek este épp végzett a sütéssel, amikor megszólalt a csengő. Az utcán ott állt a nagy fekete terepjáró, az ajtóban pedig Alexander. Zsebre dugott kézzel támaszkodott a kerítésnek, száját komoran összeszorította; Fanny gyomra görcsbe rándult átható pillantásától.

– Hát te? – kérdezte. A férfi arcvonásai nem árultak el az égvilágon semmit, és ettől csak még idegesebb lett.

– Erre jártam – vonta meg a vállát Alexander könnyedén. – Beszélhetnénk? Egyszerűbb elmondani személyesen, mint telefonon.

– Gyere be! – tárta ki Fanny az ajtót.

A nyomozó valahogy túl nagynak tűnt az apró házhoz képest, és mintha kiszökött volna a levegő egy jó része, amikor belépett. Fanny feszélyezetten vezette be a nappaliba. Alexander leült a kanapéra, és először végigfuttatta pillantását a szoba régimódi bútorzatán, csak utána állapodott meg tekintete a nőn. A szeme sötéten csillogott, biztosan őrizve minden gondolatát. Fanny képtelen volt tovább várni, inkább belevágott a közepébe:

– Simon holtteste?

– Igen – bólintott Alexander.

Fanny torka fájdalmasan összeszorult, alig tudott újra megszólalni.

– Egészen biztos? – suttogta.

– Igen. Az iratai ugyan még mindig nincsenek meg, se a mobiltelefonja, a kocsiját azonban megtaláltuk egy exeteri parkolóházban. A halála előtt vihette oda. Ráadásul, a halottkém végzett a vérében talált kábítószer azonosításával. Hallottál már a GHB-ról?

– Nem.

– A partidrogok egyik alapanyaga. Italokba keverve az íze teljesen elnyomható. Aki megissza, észre sem veszi, majd olyan lesz, akár egy rongybaba, és az elkövetők azt csinálhatnak vele, amit akarnak. Általában a nemi erőszak megkönnyítésére használják.

– Simont is... – Olyan borzalmas volt már maga a gondolat is, hogy Fannynak csak nagy nehezen sikerült kinyögnie. – ...megerőszakolták?

– Nem – biztosította Alexander. – Az orvos ezt kizárta. Viszont nagy adag GHB volt a vérében. Akkora adag, hogy néhány lépést is nehezére esett volna megtenni, nemhogy elmennie egészen a malomig.

Fanny először nem értette, mire akar a férfi kilyukadni, majd szinte fejbe kólintotta az igazság.

– Azt akarod mondani – csuklott el a hangja –, hogy valaki odavitte, és szándékosan lökte bele a patakba?

– Nagyon úgy tűnik.

Fanny gyomra úgy összeszűkült, hogy attól félt, a nem sokkal korábban megevett szendvicsnek nem marad elegendő hely. Elborzadva nézett Alexanderre. Mintha a korábban rideg tekintetben apró érzelem villant volna, de nem volt benne biztos, azonosítani pedig végkép nem tudta.

– Meg kell kérdeznem tőled valamit, Fanny.

– Tőlem? Mit?

– Nem keresett-e fel Simon a halála előtt? – Alexander egy pillanatig sem vette le róla a tekintetét.

– Évek óta nem találkoztam vele.

– Biztos vagy benne, hogy nem tudod, miért jött Ivybridge-be?

– Nem tudom. Miért?

– Tudomásunk szerint Fellow senki mást nem ismert a faluból, csak téged.

– Nem szokásom hazudni a rendőrségnek – hebegte Fanny, de úgy dübörgött a szíve, mint egy légkalapácsnak, amivel különösen strapabíró aszfaltot törnek épp.

Alexander hosszan nézte, szinte delejezte sötét pillantásával. Fanny azt hitte, tovább fog kérdezősködni, de a férfi végül biccentett, és felemelkedett a kanapéról.

– Ha eszedbe jut valami, tudod, hol találsz.

Miután távozott, Fanny kimerülten nekidőlt az előszoba falának. Az e-mailre gondolt, amit néhány héttel korábban Simontól kapott. Lehunyta a szemét, és ökölbe szorította remegő kezét. Most mihez kezdjen?

***

Simon Fellow Londonban dolgozott, az ügyészségen. Alexander elment kikérdezni a kollégáit és a barátait, de senki sem tudott semmit. Úgy gondolták, nyaral valahol a spanyol tengerparton, nem sejtették, hogy valójában Exeterben tartózkodott. Fellow egyedül élt, egy elegáns környéken lévő, tágas lakásban. Alexander tüzetesen átkutatta, de nem talált semmit, ami nyomra vezette volna.

Miután visszaért Londonból, meglátogatta Fellow szüleit. Jól látta a szemükben azt a fajta fájdalmat, ami először letaglózza az embert, aztán amikor az első sokk elmúlik, kiszív minden erőt, minden reményt. Gyakran találkozott ezzel a rendőrség kötelékében eltöltött idő alatt, és még ennyi év után sem tudott igazán hozzászokni. Az pedig még nehezebb volt, szinte lehetetlen, hogy függetlenítse magát a szenvedők érzelmeitől. A rendőri munka árnyoldalai. Ilyenkor azt mondogatta magának, ez még mindig elviselhetőbb, mint az a jövő, amit az apja képzelt el számára.