Fordította

Dr. Molnár Csaba

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Kathy Willis:

Good Nature: The New Science of How Nature Improves Our Health

Bloomsbury Publishing, London, 2024

Első kiadás

Copyright © Kathy Willis, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Dr. Molnár Csaba, 2025

Minden jog fenntartva

Illusztráció © Jeff Eden

Tartalom

Bevezetés

1. Zöld horizont: miért fontos a panoráma?

2. Miért jó nekünk a zöld (és nem csak az ételeinkben)?

3. A virágok hatalma

4. A siker édes illata: védelmező növényi parfümök

5. Hangsebészet: a madárdaltól a susogó levelekig

6. A faölelés egészségre kedvező hatásai

7. Rejtett érzékek

8. Beltéri érzékelési tájak: „kert a szobában”

9. Kültéri érzékelési tájak: a rövid séták ereje

10. Áss az egészségedért!

Természet receptre: önmagunkért, az egészségünkért és a jóllétünkért

Köszönetnyilvánítás

Az ábrák bővebb magyarázata

Jegyzetek

Bevezetés

Eredeti végzettségem szerint paleoökológus vagyok.

E kijelentés könnyen elvághatja a beszélgetést egy buliban, mert nem sok ember tudja, mivel foglalkozik egy paleoökológus.

A paleoökológia lenyűgöző tudományterület, amely a növények fosszilis maradványai alapján rekonstruálja az évezredek során az éghajlatváltozások, az emberi tevékenység és egyéb környezeti tényezők hatására lezajlott vegetációs változásokat. E vizsgálatok eredményei rendkívüli tudományos jelentőséggel bírnak. Például megtudhatjuk belőlük, hogy a régmúlt korokban milyen táj terült el a szárazföldeken, és erre hogyan reagáltak az akkori növények. Viszont e kutatások egyben azt is jelentették, hogy paleoökológusként csak régóta halott növényekkel foglalkozhattam. A munkám nagyrészt mikroszkóphoz kötött volt, leginkább több ezer éves növényi szöveteket vizsgáltam, amelyek rég elvesztették színüket, alakjukat és illatukat is. Természetesen a megkövült növényi maradványok – különösen a pollenfosszíliák – is lehetnek szépek. A kedvenceim a százszorszépek virágporszemei, amelyek mikroszkóp alatt vulkanikus tájnak tűnnek; a keserűfüvek pollenjei, amelyeken olyan sok a kráter, mint a Hold felszínén; de nagyon szeretem az őszirózsák szúrós és a mirtusz háromszög alakú virágporszemeit is. Akkoriban azonban az élő növényekkel csupán annyi kapcsolatom volt a mindennapokban, hogy cserepes bazsalikomot neveltem a konyhaablakban, és élveztem, ahogy hazafelé biciklizve elsüvítenek mellettem a fák.

A növényekhez fűződő szakmai kapcsolatom jelentősen kiteljesedett, amikor az Oxfordi Egyetem Biodiverzitás-kutató Intézetének alapító igazgatója lettem. Az intézet ma már a szélesebb Oxfordi Biodiverzitás-hálózat tagja, az itt folyó tudományos munka hozzájárult a bolygó hihetetlen biológiai sokféleségének védelmét szolgáló, bizonyítékokon alapuló szakpolitikai irányelvek kidolgozásához. A nézőpontom globálissá vált: annak feltárásán dolgoztunk, hogy milyen ökológiai és evolúciós folyamatok teremtenek megfelelő körülményeket a növények ellenálló képességének erősödéséhez, illetve hogyan előzhetjük meg az ökoszisztémák visszafordíthatatlan változásait. Ennek ellenére azonban továbbra sem találkoztam jelentősen több növénnyel a mindennapokban.

Mindez 2013-ban változott meg gyökeresen, amikor Oxfordból ideiglenesen Londonba költöztem, és kineveztek a Kew-i Királyi Botanikus Kert tudományos igazgatójának. A következő öt évben folyton élő növények vettek körül. Az irodámból ráláttam a gyepre és a virágokra, a botanikus kert pálmaházaiban pedig a világ minden tájáról származó pálmákkal találkozhattam. De volt Kew-ban japán- és mediterrán kert és sok minden más is. Egyetlen ebédszünet alatt beutazhattam a világot a botanikus kert segítségével. Ahogy mindennapos kapcsolatba kerültem a növényekkel, máshogy kezdtem róluk gondolkodni. Teljesen más fényben láttam őket, mint korábban, amikor csak egyetemi preparátumokon vagy a hatalmas, de absztrakt ökoszisztémák részeiként vizsgáltam őket. Valóságos párhuzamos univerzum vett körül. Megdöbbentett, hogy sok látogató nem egyszerűen megnézte a növényeket, majd tovasétált, hanem megállt, és beszívta az illatukat, megpihent az árnyékukban, vagy megérintette a leveleiket, és megsimogatta a kérgüket. Eközben persze tudomást sem vettek a szigorú figyelmeztetésekről, miszerint „Ne érintsék meg” a növényeket, vagy „Ne lépjenek a fűre”. Én sem vettem tudomást ezekről.

Egy idő után már nem kerestem a kertben csatangolva a növények latin neveit, és azt sem próbáltam meghatározni, mely növénycsaládok tagjai lehetnek (nem mintha már nem érdekelnének ezek az adatok). Ehelyett inkább aszerint kezdtem osztályozni elmémben a növényeket, hogy milyen az alkatuk, milyen alakú és színű leveleik vannak, milyen az illatuk, a textúrájuk, sőt hogy milyen hangot hallatnak, amikor fújja őket a szellő. Többé már nemcsak a mikroszkóp lencséjén keresztül láttam, és nemcsak az ökoszisztémákban betöltött összetett szerepükre koncentráltam, hanem „életre keltek” számomra, és az összes érzékemre hatást gyakoroltak.

Ebédszünetben tett sétáim során még valamit észrevettem: ilyenkor boldogabbnak, nyugodtabbnak éreztem magam, és tiszta fejjel tudtam gondolkodni. Olyannyira magával ragadott az érzés, hogy még akkor is találtam időt a kerti barangolásra, amikor ki sem láttam a munkából, mivel e séták a jóllét átható érzésével töltöttek el. Az sem kerülte el a figyelmemet, hogy ha az utcán gyalogoltam ugyanilyen hosszan, az nem járt hasonló hatással. Vagyis az érzést a környezet okozta, amelyben sétáltam.

Egészen addig nem is foglalkoztam e személyes megfigyelésemmel, amíg nem kértek fel, hogy egy nemzetközi projekt számára írjak arról, milyen társadalmi előnyeink származnak a növényekből. Kifejezetten kérték, hogy keressek konkrét példákat arra, milyen egészségre kedvező hatásai vannak annak, ha növényekkel vesszük körül magunkat a mindennapokban. Például a városi fák megkötik a levegőben szálló port, és ezzel javítják a levegő minőségét.

Ahogy a példákat keresve átkutattam a szakirodalmat, újra és újra a szemem elé került egy tanulmány, amelyet rendkívül érdekesnek találtam. 1984-ben jelent meg a Science folyóiratban, és arról szólt, hogy azok az epekővel műtött betegek, akik a kórtermük ablakából fákra láttak rá, gyorsabban épültek fel az operáció után, mint azok, akik csak téglafalakra nézhettek.1 Emellett mentálisan is jobban érezték magukat, így kevesebb erős fájdalomcsillapítóra volt szükségük. Elképesztő módon a szerzők arra a következtetésre jutottak, hogy már a növények puszta látványa is közvetlen pozitív hatást gyakorol a betegek egészségi állapotára. E tanulmány különbözött minden egyéb szakcikktől, amelyet átnéztem, hiszen a szerzők nem azt feltételezték, hogy a növény maga úgy változtatta meg a környezetét, hogy az pozitív egészségi változást okozott a betegeknél. Ehelyett az érvelésük szerint sokkal közvetlenebb kapcsolat alakult ki a növények érzékszerveinkkel való megtapasztalása (konkrétan a látványuk) és egészségi előnyeik között.

Ettől felébredt a kíváncsiságom. Minél inkább beleástam magam a témába, annál több szakcikket találtam, amelyek arról árulkodtak, hogy a látvány mellett egyes növények illata, hangja, sőt a tapintása is mérhető (és esetenként hosszan tartó) pozitív testi és mentális egészségi hatással jár.

De nem vagyunk már ősidők óta tisztában azzal, hogy a növényekkel való kapcsolat segíti a testi és lelki jóllétünket? Az írók és filozófusok évezredek óta így gondolják. A kitioni Zénón által a Kr. e. 4. században alapított sztoikus filozófiai iskola követői például úgy vélekedtek, a „filozófusi” állapot elérése érdekében (amelyben az ember fókuszálttá válik, és így fejlődni tud), először rá kell hangolódnunk a természetre. Buddha a Kr. e. 6. évszázad táján a buddhizmus központi tételévé tette, hogy a meditációnak összhangba kell kerülnie a természet ritmusával, hiszen csak így érhető el a megvilágosodás. A buddhisták szerint az erdő a legjobb hely a meditációra. A keresztény gótikus építészet az ég felé törő oszlopok és boltívek tervezésekor felhasználta a fák és ágaik motívumait, hogy a természeti alakzatokon merengő hívők a mennyekre emeljék tekintetüket. A romantikus költők pedig – Wordsworth megfogalmazásában – a természeti „összhang erejéről” írtak, amely a „lélek mélyéig hatol” a „városi zaj” után.2

Az újabb időkben Edward O. Wilson, a Harvard Egyetem neves ökológus professzora vetette fel 1984-es Biophilia című könyvében, hogy a természet iránti veleszületett vonzalmunk egyértelműen az evolúció eredménye, és az emberi egészség, termékenység és jóllét létfontosságú feltétele.3 Wilson vélekedése szerint nem csupán az általa kínált materiális javak érdekében kell helyreállítanunk és megőriznünk a természetet, hanem azért is, mert bizonyos aspektusai jótékonyan befolyásolják jóllétünket.

Az utóbbi évtizedekben azonban tekintélyes hangok is kétségbe vonták ennek az evolúciós tézisnek a helytállóságát.4 Vajon milyen előnyük származott korai őseinknek abból – teszik fel a kérdést –, ha kevésbé stresszeltek a zöld környezetben? Noha bizonyos zöld növények benépesítette helyszínek talán hajlékot és táplálékforrást kínáltak nekik, így csökkentették a rájuk nehezedő stresszt, nehéz elképzelni, hogy egy zöldellő facsoport a láthatáron hogyan lehetett képes növelni a közvetlen túlélési esélyeiket. Minthogy hiányoztak azok a tudományos bizonyítékok, amelyek egyértelműen alátámasztanák a növények érzékelése és az egészségünk közötti kapcsolatot, e szkeptikus hangok igencsak megerősödtek. A hatásukra pedig gyakran becsmérlő kifejezésekkel (például „faölelgetők” vagy „voodootudósok”) illették azokat, akik szerint igenis létezik kapcsolat a természet érzékelése és az egészségi állapotunk között.

A szkeptikusok azonban mára elcsendesedtek, ami nagyrészt a tudományos kutatási módszertan innovációinak köszönhető. A legutóbbi időkben ugyanis lassanként előkerülnek a növényekkel való érzéki interakcióink és a pozitív egészségi hatások közvetlen bizonyítékai. Kutakodásaim során egyértelművé vált előttem, hogy egy teljesen új tudományág alakult ki, amely a természet érzéki befogadása és az egészségünk közötti hihetetlenül fontos orvosi kapcsolat ezerféle megnyilvánulását bizonyítja.

E korszellemet talán a Japánból indult sinrin-joku (森林浴), vagyis „erdőfürdő” mozgalom testesíti meg legjobban. E japán szót három karakter alkotja (森林浴). Az első karakter az erdőt jelenti, amelyet három fa reprezentál (森). A második karakter a faanyagot jelenti, és két fából áll (林), míg a harmadik a fürdőzés, amelyet egy ház, a folyó víz és balra a völgy szimbóluma alkot (浴). A sinrin-joku kifejezés szó szerint annyit tesz, hogy „az erdő atmoszférájának összes érzékünkön keresztül történő magunkba fogadása”. A szó, illetve a mögötte rejlő tevékenység azt sejteti, hogy egy több száz vagy akár több ezer éves történetre visszatekintő hagyományról van szó. Valójában azonban a kifejezés csupán az 1980-as években született meg, reklámszlogenként. E mottóval kívánták az embereket a gyönyörű japán erdők látogatására ösztönözni. A reklámozók magabiztos lózungjai ellenére akkoriban még tudományos bizonyítékok nem támasztották alá az állítást, miszerint az erdőfürdőzésnek számszerűsíthető egészségi előnyei lennének.

Csak az 1990-es évek elején kezdte számos tekintélyes japán kutatócsoport tudományos alapossággal is tesztelni e felvetéseket.5 E kutatások során számos orvosi és pszichológiai tesztet végeztek önkénteseken, akiknek egy része az erdőben sétált vagy üldögélt, miközben mások ugyanezt tették ugyanennyi időn keresztül a szomszédos városban. Az eredmények megdöbbentőek voltak. Ha a résztvevők mindössze 15 percig sétáltak az erdőben, a kortizol-stresszhormon szintje akár 16 százalékkal csökkent a nyálukban a városban sétáló alanyokhoz képest, miközben a pulzusuk és a vérnyomásuk is szignifikánsan csökkent. Emellett jelentősen megnőtt az erdőben tartózkodók paraszimpatikus idegrendszerének aktivitása (amely ismert módon ellazulás közben válik aktívabbá), a városban sétálókhoz vagy üldögélőkhöz viszonyítva. Az erdei résztvevők arról számoltak be, hogy nyugodtabbnak érezték magukat, és javult az általános hangulatuk. A sinrin-joku tehát, az új tudományos bizonyítékoknak hála, immár bizonyítottan valós jelenség.

E korai kísérletek óta gombamód szaporodnak az újabb és újabb vizsgálatok, amelyek hasonló eredményre jutnak: bizonyítják, hogy az erdőfürdőzésnek valóban jelentős kedvező hatásai vannak az egészségre.6 Bár e vizsgálatokat alapvetően Japánban és Kínában végezték, az erdőfürdővel összefüggő egészségi előnyöket már Ázsia más részein, Európában és az Egyesült Államokban is kimutatták. Ezen előnyök közé tartozik az immunrendszer, a szív és érrendszer, illetve a légzőszervek működésének javulása, valamint a depresszív, szorongásos és stressz okozta tünetek erősségének csökkenése.

De vajon ott kell-e lennünk az erdőben ahhoz, hogy e kedvező hatásokból részesüljünk, vagy ugyanezt a hatást a városi parkok, a fasorral szegélyezett utcák, esetleg a saját hátsó kertünkben végzett palántázás is kiválthatja? Szerencsére immár rendelkezésünkre állnak azok az információk, amelyek választ adnak e kérdésre. Ehhez azonban a biobankok és a műholdas fényképezés segítségét is igénybe kell vennünk.

Az orvosi közösségen kívül kevesen ismerik a biobank kifejezést. Pedig e „bankok” talán az elmúlt évtizedekben felépült legfontosabb gyűjteményeket őrzik, amelyek révén megérthetjük az emberi egészséget meghatározó trendeket és mintázatokat.

A populációs biobankok – ahogy a nevük is sejteti – biológiai mintákat (vért, DNS-t és sok mást), illetve az alanyok kórtörténetéről szóló feljegyzéseket gyűjtenek a népesség tagjaitól. Fontos, hogy a biobankok nem csak azok mintáira kíváncsiak, akik egy adott betegségben szenvednek. Emberek sokaságát kérik fel, hogy csatlakozzanak a biobankokhoz személyes orvosi adataik, illetve szövetmintáik leadásával. Emellett léteznek olyan adatbázisok is, amelyek csupán a nyilvánosan elérhető (például a halálozásról és a halálokokról szóló) adatokat gyűjtik. Végeredményben e biobankok pillanatképet szolgáltatnak a népességről, amelyet különböző életkorú, nemű, szocioökonómiai státuszú és eltérő helyeken élő emberek alkotnak. Sok országban működik már ilyen populációs egészségi biobank, vagy éppen jelenleg fejlesztik, mivel hatalmas potenciál rejlik bennük: rengeteget megtudhatunk belőlük az emberi egészség és a környezet kapcsolatáról.

A biobankok mellett sok más, hasonlóan jelentős adatforrást, például a műholdakon üzemelő környezeti érzékelőket is használhatjuk. E szenzorok ma már kontinensléptékben képesek rendkívül nagy felbontású környezeti felvételeket készíteni: a fotóik egy-egy képpontja a valóságban kevesebb mint 30 métert reprezentál. Az egészség és a természeti környezet összefüggésének megértésében különösen hasznos műholdképek alapján számított mérőszám a „normalizált vegetációs index” (NDVI), amely az adott pont növényzetének zöldességét adja meg. Az NDVI kiszámításához összehasonlítják az egészséges növényzetről árulkodó vörös fény és a haldokló növényekről tudósító közeli infravörös fény vegetációról visszaverődő intenzitását.

Az NDVI-mérések tárták fel a környezet és az emberi egészség közötti legérdekesebb korrelációk jelentős részét. Kiderült például, hogy minél zöldebb környezetben lakik valaki, annál kevésbé depressziós.7 Egy mérföldkő jelentőségű vizsgálatban (amelyben az NDVI-t és az Egyesült Királyság biobankjából származó adatokat elemezték) ugyancsak feltárták, hogy a zöld környezet hatékonyan véd a depresszió ellen. Az eredmények szerint a mentális zavarok diagnózisa és a kezelésre szoruló emberek száma még akkor is alacsonyabb volt a zöldebb lakhelyű emberek körében, ha kiegyensúlyozták az életkor, a szocioökonómiai státusz és a kulturális különbségek hatásait. E jelenség a nőknél kifejezettebbnek tűnt, különösen a 60 éven aluliaknál, illetve az alacsonyabb szocioökonómiai státuszú és városi lakosoknál. Hasonló eredményekre jutottak amerikai, spanyol, francia és dél-afrikai vizsgálatok is (bár ezek mintanagysága viszonylag kicsi volt).

Egy másik kutatás, amely ugyancsak populációs léptékű egészségi adatokat, illetve műholdas méréseket elemzett, kapcsolatot tárt fel a városi fák millióinak pusztulása és a légzőszervi, illetve szív- és érrendszeri megbetegedések okozta 21 ezres többlethalálozás között.8 E tanulmány érdekes kérdést tesz fel: ha eltűnnek a fák a városi utcákról, annak negatív hatása lesz-e a lakosok egészségére? A vizsgálatban azt elemezték, hogyan változott a városokban a szív- és érrendszeri, illetve az alsó légúti betegségek gyakorisága két évvel azután, hogy a kőrisrontó karcsúdíszbogár rengeteg városi fát pusztított el az Egyesült Államokban. A kártevőjárvány hullámszerűen söpört végig Amerikán keletről nyugat felé a 2000-es években. A járványban több mint 100 millió kőris pusztult el. Amikor összehasonlították e fák halálának időpontjait és helyszíneit a geolokalizált országos halálozási adatokkal, e két óriási adathalmazból kiderült, hogy az Egyesült Államokban összesen 6113 légúti okra és 15 080 szív- és érrendszeri okra visszavezethető többlethalálozás figyelhető meg a fák pusztulását okozó járvány megyéről megyére terjedése következtében. A hatás erőssége a járvány előrehaladásával egyre nőtt, és azokban a megyékben volt a legkifejezettebb, ahol az átlag alatti volt a háztartások medián jövedelme.

Összességében, az adatgyűjtés e két új és izgalmas forrása valóságos kincsesbányát jelent. Egészen specifikus információt szerezhetünk ugyanis általuk, és ez alapján összevethetjük az emberek kórtörténetét (és bármely betegségük gyakoriságát) az élőhelyük környezeti viszonyaival. Ezek az eredmények jól mutatják, milyen hatalmas lehetőségek rejlenek ezen adathalmazokban: a segítségükkel olyan elemzéseket lehet végezni, amelyekről korábban nem is álmodhattunk. Miért fontosak ezek az információk? Azért, mert olyan hatásokról árulkodnak, amelyeknek messze ható következményei vannak nemcsak az egyes emberekre, de a szakpolitikusok döntéseire is. A döntéshozók szerte a világon küszködnek a járványszerűen sokasodó közegészségügyi problémákkal: a szív- és érrendszeri, illetve légzőszervi betegségek, a szorongás, a depresszió és az öngyilkosság arányának növekedésével. Egyedül az Egyesült Királyságban 7,6 millió ember él jelenleg szív- és érrendszeri betegségekkel, és világszerte ezek jelentik a vezető halálokot. Eközben a britek nagyjából 15 százaléka szed antidepresszánsokat. Az újonnan elérhetővé váló információk új fegyvert adnak a kezünkbe, és a segítségükkel eredményesebben vehetjük fel a harcot e modern kori betegségekkel és egészségügyi krízisekkel. A tanulságként levonható lehetséges megoldások egyszerűek, olcsók, és mindenki számára könnyedén elérhetők. A gyógyír: a természet.

Nagy jelentőséggel bírt, amikor ezen óriási adathalmazok elemzése révén bizonyítani lehetett a növények és az emberi egészség kapcsolatát. Ugyanakkor ezek az információk sem adtak magyarázatot arra a kérdésre, hogy pontosan mi történik a szervezetünkben, amikor az érzékszerveink kölcsönhatásba kerülnek a növényekkel. E vizsgálatok mindössze az összefüggést tudják bizonyítani, az ok-okozati kapcsolatot nem. E ponton kezdődött számomra az igazi nyomozómunka, és e kérdés lett e könyv egyik legfontosabb témája is. A célom annak megértése volt, hogyan hatnak ránk testileg és mentálisan a természetből eredő érzetek, például a látvány, a hang, az illat vagy a felületek tapintása.

A korábbiaktól merőben eltérő tudományos vállalkozásként éltem meg, amikor beleástam magam az e területen az utóbbi évtizedekben végzett lenyűgöző vizsgálatokba. Tudni akartam, ténylegesen milyen folyamatok játszódnak le az agyunkban, illetve a hormon-, immun-, légző- és keringési rendszerünkben, amikor kapcsolatba kerülünk a növényekkel – és mely ingerelt érzékszervek váltják ki e reakciókat. Azt is meg akartam tudni, mi a legjobb módja a beltéri és a kültéri növényekkel folytatott interakciónak, hogy a lehető legtöbb fiziológiai és pszichológiai egészségi előnyünk származzon belőle.

E tudományos kalandozás során hatalmas utat tettem meg. Nemcsak botanikusok és más biológusok végzik ugyanis e vizsgálatokat, hanem egészségügyi szakemberek, pszichiáterek, várostervezők, illetve az egészségügyi kormányhivatalok is. E kutatók számos országból származnak, de mindannyiuknak közös a céljuk: a tudomány segítségével felfedezni a pontos mechanizmust, amelynek révén a természettel való interakció javítja az egészségünket. E tudást felhasználva pedig meg akarják változtatni a természetnek a mindennapjainkban, illetve a közegészségügyben betöltött szerepét.

E könyv végigkíséri az olvasót a kutakodásaim folyamatán. Bemutatom, hogy a látás, szaglás vagy tapintás mely aspektusai javítják az egészségi állapotunkat, de azt sem hallgatom el, hol vannak még fehér foltok a tudásunkban, amelyeket a jövőben ki kell tölteni. Eközben az olvasó elkísérhet személyes utazásomra is, hiszen a kutatás közben egyre jobban beláttam, hogy a természetes környezet milyen fontos szerepet játszik az egészségünk és jóllétünk megőrzésében. Az utazás során új erőre kapott a bolygónk sokszínű ökoszisztémái iránti szenvedélyem, a figyelmem pedig egyre inkább a zöldfelületek védelmét és terjesztését célzó politikai programok felé fordult. Ez különösen a városokban fontos, ahol a legnagyobb a hiány a zöld terekből. Azt remélem, hogy a könyv végére mind úgy érezzük majd, hogy a tudományterület szakértőivé váltunk, és a megszerzett tudás segítségével úgy változtathatjuk meg a mindennapjainkat, hogy a lehető legteljesebben elmerülhessünk a növények és zöldfelületek szépségében és nyugtató hatásában.

Utolsó megjegyzésként hozzáteszem, hogy a Covid–19-pandémia pozitív hatásaként sokan újra felfedezték magukban a természetben töltött idő iránti vágyat. Így a nyilvános kertek, parkok és erdők látogatóinak száma szerte a világon az egekbe emelkedett. De a kertészkedés és a szobanövények népszerűsége is megugrott. Úgy tűnik hát, hogy amikor a dolgok gyászos és lehangoló fordulatot vesznek, fajunk újra felfedezi a természet közelségének veleszületett igényét. E könyv feltárja, hogy mi okozza mindezt. Azt remélem, hogy amikor az olvasó leteszi ezt a könyvet, már teljesen új megvilágításban fogja látni a faölelgetést.

1 Zöld horizont:
miért fontos a panoráma?

Mindannyian ismerjük ezt a filmes jelenetet: a tizenéves főhős elvágyódik az iskolából, ezért óra alatt az ablakon túli világot szemléli. Figyelmét elvonják a közeli park susogó fái és egymással civakodó kacsái, mígnem a tanár szarkasztikus megjegyzése hirtelen visszarántja a tanterem betonvalóságába.

Feltételezem, mindannyiunkban ott rejtőzik az ablakon való kibámulás késztetése, különösen ha kint zöld térséget látunk. De miért van ez? Miért vonja el a figyelmünket a természet látványa, akár egy osztályteremben, akár a munkahelyünkön tartózkodunk? Vajon e figyelemelterelési ösztönből milyen következtetést szűrhetünk le magunkról? És vajon a különböző tájak eltérő módon hatnak ránk, miközben – még ha csupán egy pillanatra is – megpróbálnak kiszakítani minket a jelenből?

A kérdés megválaszolása előtt tegyünk rövid történelmi kitérőt. A reneszánsz idején és a kora újkorban az angol és kontinentális európai kertépítészet a geometrikus formákon és a rendezettségen alapult. A konyhakertek, gyümölcsösök és halastavak alakját az egyenes vonalak és a praktikum szempontjai határozták meg. A 18. század elején azonban feltűnt egy új kertépítési iskola, amely megalkotta az angolkertet, és ez teljesen megváltoztatta a parképítés addigi szabályait. Mindez azzal kezdődött, hogy William Kent „átugrott a kerítésen, és látta, hogy az egész természet egy kert”. Aztán jött Lancelot „Capability” Brown. Brown elmosta a művészet és a természet közötti határvonalat. Úgy gondolta, nagyobb élvezetet lelhetünk abban a kertben, amelyet bár nagy gonddal terveztek és építettek, mégis természetközeli helyszíneket jelenít meg. E helyszíneken különálló fákkal pettyezett, sodró erejű parkot alakítottak ki, a kanyargó patakokon elegáns kőhidak íveltek át, a távolban pedig feltűnt a zöldellő láthatár. Brown munkássága hihetetlenül népszerűvé vált, így a szolgálataiért sorban álltak a kuncsaftok: nem kevesebb, mint 270 kertet tulajdonítanak neki.

Mind a mai napig tömegek keresik fel a Brown által alkotott kerteket és parkokat. Én biztosan e látogatók közé tartozom. Gyakran sétálok a családommal és a kutyáimmal Blenheim és Stowe lakhelyemhez közeli parkjaiban. Tavaly nyáron egy csodálatos délutánt töltöttünk a derbyshire-i Chatsworthben. A város mindhárom parkját Brown tervezte és építette. Nem csoda, hogy mindhárom park ugyanazon motívumokat viseli magán: zöldellő látvány és nyílt térségek jellemzik őket, amit itt-ott megszakít egy-egy elszórtan álló fa. Az összképet időnként épületek vagy tavak egészítik ki.

A Chatsworthben élő (és a város birtokosának számító) Devonshire hercege egy 2016-os interjúban így fogalmazott: „Nem hiszem, hogy a látogatókat érdekli, hogy a táj valódi-e, vagy sem – egyszerűen olyan, amilyen. Ha az élet megannyi keserű velejárójára gondolunk, a lehetőség, hogy eljöhetnek egy ilyen parkba, ahol csendesen elmélkedhetnek és mentálisan feltöltekezhetnek, nagyon sokat jelent az embereknek.”1

Vajon e „mentális feltöltekezés” mérhető és számszerűsíthető módon is jót tesz nekünk? És bizonyos látványok jobb hatást gyakorolnak-e ránk, mint mások? Ha igen, akkor mi okozza ezt? Itt kezdődött a válaszokat kereső küldetésem.

2016-ban az Illinois-i Egyetem kutatói azt a kérdést tették fel, hogy vajon a tanterem ablakából látott táj befolyásolja-e a tanulók kognitív működését és teljesítményét (arról nem szól a fáma, hogy a kutatók véletlenül nem azért kezdték-e ezt a kérdést kutatni, mert elegük volt abból, hogy saját hallgatóik folyton az ablakot bámulják).2

A vizsgálatban 94 diák vett részt, akik öt különböző gimnáziumban tanultak. Véletlenszerűen beosztották őket három kísérleti tanterem egyikébe. E termek szinte azonos méretűek, alakúak, megvilágításúak voltak, sőt még a bútorzat is ugyanolyan volt. Viszont mindegyikük ablakából más kilátás nyílt. Az egyik teremből fás zöldterületet lehetett látni, a másodikból egy csupasz falra látták rá, a harmadiknak pedig egyáltalán nem voltak ablakai. A gyerekek az ablakok vagy a fal felé néző székeken ültek, és olyan feladatokat oldottak meg, amelyeket specifikusan a figyelmi állapotuk tesztelésére dolgoztak ki. Például egy szöveget kellett kijavítaniuk, beszédértési tesztet végeztek, vagy kivonásokat kellett megoldaniuk. A feladatok elvégzése közben folyamatosan figyelték a stressz-szintjüket: mérték a testhőmérsékletüket, a szívfrekvenciájukat, illetve a bőrük vezetőképességét (utóbbi azért függ össze a stresszel, mert ha szorongunk, a verejtékmirigyeink intenzívebben működnek, és az izzadás növeli a bőr elektromos vezetőképességét).

Érdekes módon, bár az összes gyerek azonos alapállapotú figyelmi működéssel, illetve stressz-szinttel kezdte a kísérletet, a feladat végére egyértelmű különbségek alakultak ki közöttük. Azok, akik a természetre (a zöldterületre) láttak rá, sokkal jobb eredményt értek el a teszteken, mint azok, akik az ablaktalan teremben ültek, vagy az ablakból csak a falat látták. Az első csoport tagjai emellett gyorsabban megnyugodtak a teszt miatt kezdetben megemelkedett stresszt követően.

Az eredmények azután is szignifikánsak és stabilak maradtak, hogy figyelembe vették a viselkedést esetlegesen módosító zavarótényezőket, például a tanulók kulturális és szocioökonómiai különbségeit. Azok a gyerekek, akik az ablakból zöldterületet láttak, jobban tudtak koncentrálni, és a stressz-szintjük gyorsabban állt vissza az alapállapotra. Fontos megjegyeznünk, hogy e hatások megnyilvánulásához a gyerekeknek nem kellett teljesen elmerülniük a természetben – elég volt az is, ha csak a tanterem ablakából látták az élő környezetet.

E reakciót nem csupán gyerekeknél figyelték meg. Egy másik vizsgálatban egyetemi hallgatók szignifikánsan kevesebb hibát vétettek a tesztben, és arról számoltak be, hogy jobban tudtak figyelni, miután csupán 40 másodpercig láttak egy virágzó, zöld tetőt az ablakból. Vagyis a figyelmük javult, a mentális fáradtságuk pedig jelentősen csökkent, összehasonlítva azokkal a társaikkal, akik csupán egy csupasz betontetőt láttak ugyanolyan hosszú ideig.3 Úgy tűnik tehát, hogy még ez a nagyon rövid vizuális „mikroszünet” is hatásos volt a számukra.

Mi okozza bennünk e változásokat, amikor természetes tájakat látunk?

Kezdjük talán a látás alapvető biológiájával, amit nekem évekkel ezelőtt kellett megtanulnom egy ugyanolyan osztályteremben, mint amit e fejezet elején láttunk. Amikor ránézünk valamire, a fény áthalad a szaruhártyánkon (a szemünk átlátszó külső rétegén). Ezután keresztülhalad a pupillán (a színes írisz közepén lévő lyukon), és eléri a szemlencsét. A lencse a szemgolyó hátulján lévő retinára fókuszálja a fényt. A retinát (ideghártyát) egymás mellé rendezett fotoreceptor idegsejtek építik fel, amelyek a fényt elektromos jelzésekké alakítják. E jelzések a látóidegen keresztül eljutnak az agyba. A kép az agyban alakul látvánnyá. A szem izmai folyamatosan változtatják a szemlencse alakját, így tudunk fókuszálni a közeli és a távoli tárgyakra is.

Azt azonban az e témával kapcsolatos kutakodásom kezdetéig nem tudtam, hogy amikor ránézünk valamire, a szemünk meghatározott mintázatot követve szkenneli a képet, miközben egyes részleteinél megállapodik. A szemmozgást követő technológiával végzett vizsgálatok feltárták, hogy amikor egy képre vagy épületre nézünk, illetve amikor a természetet szemléljük, a szemünk az elnagyolt képtől közelít az egyre nagyobb felbontás felé. (A szemmozgáskövetés alapja az infravörös és a látható fény tartományában érzékeny kamerák kombinációja, amelyek regisztrálják a szem mozgását, amikor külső inger éri – vagyis amikor ránézünk valamire.) A szemünk először a teljes képet szkenneli, majd egyre kisebb részleteket, és miközben a kép egyes pontjaira fókuszálunk, észrevesszük a látvány apróbb alkotóelemeit is. Minden egyes fixáció alkalmával a szemünk kiválasztja a legrelevánsabb információt, majd a különböző képpontok jellegzetességeit (alakjukat, színüket, irányukat) a tárgy egységes percepciójává integrálja. Ezután agyunk e vizuális információt képpé fordítja le. Eközben a látott képek alakjától, elrendezésétől és színétől függően számos fiziológiai és pszichológiai reakció indulhat el az agyunkban. Például, ha egy nagy és félelmetes kutyát látunk, amely épp ránk ront, az valószínűleg egyszerre vált ki erősödő stresszválaszt és izomreakciót is, amitől a lábunk futni kezd (vagy legalábbis reméljük, hogy ez történik). Ezzel szemben a nyugodt, zöld tájkép ellentétes folyamatokat indít be.

A szervezetünkre ható megemelkedett stressz, illetve a stresszcsökkentő ingerek vizsgálata az orvostudomány egyik legdinamikusabban fejlődő kutatási területe. Ennek oka, hogy a túlzott stressz egy sor betegségre – például a szívrohamra, sztrókra, daganatos megbetegedésre, illetve a gyulladással, hibás immunműködéssel, kimerültséggel és depresszióval összefüggő kórképekre – tesz minket érzékenyebbé.4

A stressz három fő és egymással összefüggő reakcióút aktiválása révén hat a szervezetünkre. Először is, amikor stresszelünk, megváltozik az idegrendszerünk (agyunk, gerincvelőnk és perifériás idegeink) működése. Ez nem szándékos változásokat okoz a légzésszámunkban, a szívfrekvenciánkban, illetve a vérereink átmérőjében (szűkülés). Másodszor, a stressz arra ösztönzi az endokrin (hormon-) rendszerünket, hogy a belső elválasztású mirigyeinkből kortizolt és adrenalint szabadítson fel, amelyek mobilizálják az energiatartalékainkat, illetve növelik a szívfrekvenciánkat és a vérnyomásunkat. Harmadszor, amikor stressz hat ránk, az a pszichológiai állapotunkat is befolyásolja. E hatás leggyakoribb tünetei, hogy hajlamosabbá válunk a szorongásra, depresszióra, és romlik a hangulatunk.

Ha figyelembe vesszük e káros hatásokat, nem is kérdés, hogy a hatékony stresszkezelő és -csökkentő módszerek feltárása az orvoslás rendkívül fontos területévé vált. A stressztünetek kezelésére gyakran gyógyszereket írnak fel, ilyenek a különféle nyugtatók, béta-blokkolók, antidepresszánsok, illetve a szelektív szerotoninvisszavétel-gátlók (SSRI-k). De az egészségügyi szakemberek egyre erőteljesebben keresik a kezelés ezektől eltérő megközelítéseit. Ezáltal igyekeznek megelőzni a stresszt, még mielőtt kialakulna, másrészt pedig csökkenteni a mértékét, ha már megjelent. Ez az a terület, ahol egyre több bizonyítékot tárnak fel a látóhatáron elterülő természeti tájak szemlélésének egészen lenyűgöző hatásairól.

Az egyik felismerés szerint, ha természeti tájat nézünk (akár csak egy számítógép képernyőjén), akkor nyugodtabbá válunk, mint ha városi panorámát szemlélnénk. Például a japán Csibai Egyetem Környezet-, Egészség- és Terepi Tudományi Kutatóközpontjának munkatársai arra kértek női egyetemi hallgatókat, hogy csupán 90 másodpercig nézzenek egy erdőről, illetve egy toronyházról készített fotót. Ennek hatására egyértelmű különbség mutatkozott5 a résztvevők reakcióiban. Amikor a természeti tájról készített fényképet nézték, az alanyok agyi aktivitása nyugalomról árulkodott, és e pszichés ellazultság a teszt végén kitöltött kérdőívre adott válaszaikból is kitűnt. A hallgatók „kellemesebben”, „relaxáltabban” és „természetesebben” érezték magukat. Úgy tűnik, a természetes tájak látványa olyan idegpályákat aktivál a szervezetünkben, amelyektől nyugodtabbnak érezzük magunkat, és csökken a szorongásunk. Csakhogy ez a vizsgálat (és egy sor másik, hasonló eredményekre jutó kutatás is) egészséges alanyokat tesztelt, akik egy csendes szobában ültek, és képeket néztek a számítógép képernyőjén. Ez nem az a típusú környezet, amelynek hatására általában stresszelni szoktunk. Felmerül hát a kérdés, vajon ugyanezt a reakciót tapasztaljuk-e, ha „való világbeli” stresszes helyzetekben, például egy nyomasztó munkahelyen érnek minket hasonló ingerek.

E ponton érkezünk el a vizsgálatok eredményeinek második érdekes csoportjához. Egy sor kutatásban sikerült ugyanis kimutatni, hogy stresszhelyzetben sokkal gyorsabban helyrerázódunk, ha természetes tájakat láthatunk a városi látkép helyett. Szép példa az a kísérlet, amelyben irodai dolgozókat kértek meg, hogy 10 percen keresztül üljenek egy íróasztalnál, miközben vagy természetes látképeket ábrázoló diasorozatot néztek (amelyeket általában irodaablakból látni, például fák és füves felületek), vagy épített környezetekről (például irodaépületekről vagy utcákon közlekedő autókról) készített fotókat mutattak nekik.6 Ezután 5 perces feladatot végeztek el, amely megemelte a rájuk ható mentális és fizikai stressz szintjét. Egy számsorozatot kellett tanulmányozniuk a számítógép képernyőjén, majd 10 másodperc alatt leírni a számokat helyes sorrendben. Azt mondták a résztvevőknek, hogy minden alkalommal, amikor helytelen választ adnak a kérdésre, megszólal a csengő. Valójában azonban – szerintem kissé sportszerűtlenül – a teszt alatt kétszer mindenképpen megszólaltatták a csengőt, függetlenül attól, hogy az alanyok válaszai jók vagy rosszak voltak. Ettől engem biztosan kivert volna a víz. A vizsgálat során folyamatosan mérték a résztvevők légzésszámát és légvételük mélységét, vérnyomásukat és a szívfrekvenciájukat – e mérőszámokkal regisztrálták az aktuálisan rájuk ható stresszt. Emellett két pszichológiai kérdőívet is ki kellett tölteniük, egyet a stresszteszt előtt, egyet pedig utána.

Az eredmények rendkívül érdekesek. Ahogy várták, minden alany stressz-szintje megemelkedett a teszt közben. Ám azoké, akik természeti képeket láttak előtte, sokkal gyorsabban helyreállt a stresszes feladat után, mint azoké, akik városi képeket láttak. Emellett az első csoport tagjai végig a próba során enyhébb pszichikai stresszt érzékeltek.

Mindebből persze az a tanulság, hogy ha stresszes helyzettel kell szembenéznünk a munkahelyünkön, akkor érdemes természeti látképeket nézegetnünk, akár az ablakon keresztül, akár a monitoron. De miért működik ez? Miért rázódunk helyre gyorsabban a stressz után, ha természeti tájat láthatunk?

Ennek magyarázata érdekében dolgozták ki a híres környezetpszichológus, Roger Ulrich és munkatársai az úgynevezett stresszcsökkentési elméletet (SRT) az 1990-es évek elején.7 Amellett érveltek, hogy a természet látványa két, előre meghatározott biológiai választ vált ki belőlünk. Először is, a természeti látképekhez ösztönösen vonzódunk, és felkeltik a figyelmünket. Másodszor, amikor rájuk figyelünk, az „pozitívabb emocionális állapotot” okoz bennünk. A természeti képek e két hatása együttesen olyan automatikus pszichés reakciót indít be a szervezetünkben, amely hozzásegít a stressz utáni gyorsabb regenerációhoz. Ezzel szemben – Ulrich és társai érvelése szerint –, amikor városi környezetet látunk, e reakció nem jelenik meg, sőt a látvány egyenesen hátráltathatja a helyreállást, különösen stresszes események után. Ennek az elméletnek a helytállóságát a publikálása óta már számos vizsgálat tesztelte, és az eredmények alapvetően alátámasztották a helyességét. Vagyis amikor természeti környezetet látunk – akár csak a szobából –, a szervezetünkre ható stressz jelzőértékei gyorsabban helyreállnak.8

Lenyűgöző felfedezés – soha korábban nem tűnt ennyire vonzó időtöltésnek a kertet szemlélni az ablakból. Ugyanakkor a természeti képek látványának legalább ennyire fontos másik hatása, hogy javítja a bizonyos feladatok megoldásához szükséges mentális képességeinket – vagyis a kognitív működésünket.

Kognitív működésen a tanulás, gondolkodás, érvelés, emlékezés, problémamegoldás, döntéshozatal, illetve a figyelem folyamatait értjük. Noha a kognitív képességeink egy része az öregedéssel hanyatlani kezd, nagy részük változatlan marad egész életünkben. Sőt, bizonyos képességek, például a szókincs még javulhat is időskorunkra. A személyek kognitív működése és teljesítménye jelentősen különbözhet egymástól, akár gyerekekről, serdülőkről vagy felnőttekről van szó. Számunkra most az a legfontosabb, hogy a kogníció bizonyos aspektusait életkortól függetlenül javíthatjuk – és ezért fontosak azok a kutatási eredmények, amelyek kimutatták, hogy a horizonton feltűnő természeti látkép hatására megváltozik a kognitív működésünk. Lebilincselő módon a legújabb kutatások sokasága demonstrálja, hogy ha a szünetekben természeti tájat látunk a városi látkép helyett, akkor jelentősen javul a munkamemóriánk, a figyelmünk és a kognitív rugalmasságunk (vagyis azon képességeink, melyek révén váltani tudunk két különböző fogalom között, vagy több fogalomról tudunk párhuzamosan gondolkodni).9 Fontos, hogy e hatás minden korosztályban megjelenik, vagyis sohasem késő elkezdenünk kibámulni az ablakon! A legérdekesebb tanulmányok mégis azok, amelyek iskoláskorú gyerekeket vizsgáltak. Itt most csak egyet említek, hogy érzékeltessem, milyen eredmények születnek nap mint nap.

E vizsgálatot 2015-ben végezték a Barcelonai Globális Egészségkutató Intézet munkatársai Payam Dadvand professzor vezetésével.10 Dadvand azt vizsgálta, különbözik-e azon általános iskolás tanulók kognitív fejlődése a társaikétól, akik naponta látnak természeti tájat. A gyerekek által naponta látott természetes zöldfelületek mennyiségét műholdképek alapján mérték. Háromféle területet térképeztek fel: a gyerekek otthonának 250 méter sugarú környezetét, az iskola 50 méter sugarú környezetét, illetve a gyerekek által iskolába menet látott természetes zöldterületeket. A kísérlet egy teljes tanéven keresztül tartott 2012–2013-ban. Összesen 36 iskola és 2593 diák vett benne részt, akiknek az átlagéletkora 8,5 év volt. Az összes iskola hasonló szocioökonómiai státuszú emberek által lakott környéken működött, de további adatokat is gyűjtöttek a gyerekekről (például az édesanyjuk iskolázottságáról, a szüleik foglalkozásáról, a szüleik családi állapotáról és nemzetiségéről), hogy megvizsgálják, vajon e tényezők befolyásolják-e a vizsgálat kimenetelét. Háromhavonta végzett tesztek segítségével egy éven keresztül mérték a gyerekek kognitív fejlődését (konkrétan a munkamemóriájukat és a figyelmi képességeiket).

Figyelemre méltó módon, az eredmények azt mutatták, hogy függetlenül a szocioökonómiai helyzettől, illetve egyéb családi tényezőktől, minél több zöldterülettel találkoztak a gyerekek a mindennapi életük során, hónapról hónapra annál jobban fejlődött a munkamemóriájuk és a figyelmük. Talán még ennél is fontosabb eredmény, hogy a javuló kognitív teljesítmény legerősebb indikátora az iskola épülete körüli zöldterületek kiterjedése volt, nem pedig az iskola felé vezető úton látott természeti környezet. A szerzők szerint ez annak a következménye, hogy a gyerekek a napjuk nagy részét az iskolában töltik, ezért az iskolaablakból látott természeti látkép gyakorolja a legerősebb hatást a kognitív teljesítményükre.11 E felismerés fontos tanulságokkal bír az iskolák tervezésével és elhelyezésével kapcsolatban.

Jobb munkamemória

Miért javul egyértelműen a kognitív funkciónk, ha természeti látképet látunk? Milyen folyamat felelős e változásért? A természeti látvány pszichológiai hatásait vizsgáló úgynevezett figyelem-helyreállítási elmélet (Attention Restoration Theory) magyarázatot kínál e jelenségre. E teóriát a Michigani Egyetem két pszichológiaprofesszora, Stephen és Rachel Kaplan dolgozta ki, és számos nagy hatású tanulmányban publikálták 1989 és 1995 között.12 Feltételezték, hogy a természet látványa azért javítja a kognitív működésünket, mert ezek az ingerek képesek helyreállítani a célzott figyelmi állapotunkat.

Mindennapjaink során agyunk működése erősen függ attól, hogy a kognitív erőforrásaink segítségével képesek vagyunk-e egy-egy feladatra fókuszálni, miközben ignoráljuk a háttérben zajló, a figyelmünket elterelő ingereket (például a beszélgető embereket vagy a számítógép pittyegését, ha új e-mailünk érkezik). A pszichológiában e kognitív erőforrást hívják irányított figyelemnek. Csakhogy képtelenek vagyunk a végtelenségig fenntartani az irányított figyelmünket, a koncentrációnk hajlamos idővel lecsökkenni a nap folyamán. A hosszan fenntartott irányított figyelem mentális kimerültséghez vezet, amit érdemes elkerülnünk, hiszen összefügg például a rossz döntésekkel, a gyakoribb hibázással, illetve a csökkent önkontrollal.

A figyelem-helyreállítási elmélet azt mondja, hogy a természeti tájak látványa azáltal állítja helyre az irányított figyelmünket, hogy e képek érzékeléséhez csak az önkéntelen figyelmünkre van szükségünk. Ez a figyelem lép működésbe akkor is, amikor a gondolataink elkalandoznak, és valamilyen teljesen más dologgal (például a perifériás látómezőnkben felvillant képpel) kezdünk törődni, ahelyett hogy továbbra is arra koncentrálnánk, amivel tudatosan és szándékosan foglalkozunk. Miért vonzza a természeti látvány olyan erősen az önkéntelen figyelmünket? Kaplanék szerint ennek oka – bár intuitív módon az ellenkezőjét várnánk –, hogy a természeti képek sokkal kevesebb észlelendő ingert tartalmaznak. Ezért amikor természeti látképeket nézünk, az irányított figyelmünk „miniszünetet” tarthat, így módja nyílik a helyreállásra és az újratöltekezésre. Amikor aztán visszatérünk a fókuszálást igénylő feladatunkhoz, a kognitív teljesítményünk javulni fog, mivel újra hatékonnyá vált az irányított figyelmünk.13

Összefoglalva: a jelek szerint erős bizonyítékok támasztják alá, hogy a természeti képek látványa olyan pszichés és fiziológiai reakciókat vált ki, amelyek megnyugtatnak minket, és gyorsabb helyreállásra adnak lehetőséget a stressz hatásai alól. Ezáltal javulhat a munkamemóriánk és a figyelmünk. E jelenséget a természeti látvánnyal kapcsolatos két alapvető pszichológiai teória (a stresszcsökkentési és a figyelem-helyreállítási elmélet) is magyarázhatja.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

Szerkesztette Orosz Ildikó

A szöveget gondozta Csuhai István

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 648 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Inter – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif JP – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License