Janet Evanovich

A KINCSVADÁSZ

Janet Evanovich

A KINCSVADÁSZ

A mű eredeti címe

The Recovery Agent

Copyright © 2022 by Evanovich, Inc.

Originally published by Atria Books,

a Division of Simon and Schuster, Inc.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

ISBN 978 963 452 726 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Első fejezet

Gabriela Rose egy apró tisztáson állt, amely egy kötélfelfüggesztésű pallóhídhoz vezetett. A keskeny gyaloghíd egy harminc méter mély és majdnem ugyanolyan széles szurdok felett ívelt át. Zuhatagok dübörögtek a szoros alján lévő hatalmas sziklatömbökön, de mivel az eső úgy ömlött, mintha dézsából öntenék, Gabriela nemigen láthatta a folyót.

Az ecuadori őserdő mélyén járt. Hosszú, sötétbarna haját egy ausztrál szafarikalap alá rejtette, amelynek a karimája megvédte gesztenyebarna szemét az esőcseppektől. Jártas volt a harcművészetekben. Mindennap lefutott nyolc kilométert. Emellett ínyenc szakács hírében állt. De e képességek egyike sem segítette abban, hogy bőrig ne ázzon. Még a La Perla tangája is csuromvizes lett. Terepmintás katonai nadrágjára és Inov-8 Bare-Grip túrabakancsára vastagon rászáradt a sár. Simítózáras műanyag tasakban egy Glock .38-as volt a farzsebébe dugva. A többi zsebe az útlevelét, egy Buck vadászbicskát és egy hidratáló szájfényt rejtett. A hátizsákja egy hasznavehetetlen vízálló poncsót, fehérjeszeleteket, egy simítózáras műanyag zacskóban tárolt mobiltelefont és a dzsungeltúrához szükséges egyéb kellékeket tartalmazta.

Két helyi idegenvezető, Jorge és Zizi volt vele. Gabriela úgy vélte, negyven–hatvan év közöttiek lehetnek, és teljesen biztosra vette, hogy totál flúgosnak tartják.

– Biztonságos ez a híd? – kérdezte Gabriela.

– Igen, néha az – felelte Jorge.

– És csak itt lehet átkelni?

Jorge megvonta a vállát.

A nő a másik férfira pillantott.

Zizi ugyancsak vállat vont.

– Először maga – mondta Gabriela Jorgénak.

A férfi egy vállrándítással mormogott valamit spanyolul, ami „beszari csajt” jelentett. Gabriela ebben meglehetősen biztos volt.

Inkább elengedte a füle mellett a megjegyzést. Néha előnyt jelent, ha alábecsülik az embert. Ha a dolgok eldurvulnak, szétrúgja a seggét, annyi szent! És ha ez sem segít, rá is lőhet. Persze végzetes kimenetel nélkül. Esetleg megszabadíthatná az egyik lábujjától.

Már akkor is esett az eső, amikor két napja leszállt Quitóban. Az El Cocába tartó huszonöt perces repülőút alatt is esett, és akkor is, amikor beszállt a Nuevo Rocafuertébe tartó kompba, amely a Navo folyón haladt az úti céljáig. Az eső még akkor sem állt el, amikor Gabriela hajnalban találkozott az idegenvezetőivel, és helyet foglalt a motoros kenujukban, hogy megkezdjék hatórás útjukat a kacskaringós, névtelen folyón. Kevéssel dél előtt megálltak egy kezdetleges táborhelynél, amit a dzsungelből hasítottak ki. Azonnal maguk mögött hagyták a folyót, és megindultak egy alig látható ösvényen a sűrű növényzet között. És még mindig zuhogott az eső.

„Biztosítási csalásokra szakosodott nyomozó” – állt Gabriela névjegykártyáján, és mint magánnyomozó, nemzetközi hírnévnek örvendett ezen a területen. Szabadúszóként megengedhette magának azt a luxust, hogy ne csak a biztosítási csalásokkal kapcsolatos ügyeket vállalja el, hanem olyanokat is, amelyekben vagy megfizették, vagy kedvét lelte bennük. A jelenlegi megbízására mindkettő igaz volt.

Azért bérelték fel, hogy találjon meg egy Henry Dodge nevű fickót, és szerezze meg a nála lévő amulettet. Gabriela nem sokat tudott sem az amulettről, sem Dodge-ról. Csupán annyit, hogy a férfi nem hagyhatta el a munkaterületét, és azt kérte, valaki jöjjön el a talizmánért. Észszerűnek tűnt, mivel Dodge régész volt, és egy letűnt civilizáció nyomait kereste az amazóniai esőerdő egy eddig ismeretlen részén. Gabrielának egy nagy halom pénzt ígértek fizetségként, mégsem csak emiatt vállalta el a munkát.

Ő maga ugyanis nagy valószínűséggel a hírhedt kalóz, Feketeszakáll leszármazottja volt, és teljesen lenyűgözték a tizenhetedik–tizennyolcadik századi kalózok meg a civilizációk, amelyekkel érintkezésbe kerültek. Nem tudott ellenállni annak a lehetőségnek sem, hogy felkeressen egy elveszett várost. Ráadásul most ünnepelte a harmincadik születésnapját. És miként lehetne méltóbban megemlékezni erről a jeles napról, mint hogy beleveti magát egy újabb kalandba?

– Milyen messze van még? – kérdezte Jorgét.

– Már nincs messze – felelte a férfi. – A híd túloldalán.

Húsz perccel később Gabriela belépett az ásatás területére. Már máskor is járt efféle helyeken, de nem erre számított. A félig feltárt terepen köveket látott, amelyek valaha talán egy falat alkottak. Egy ponyva alatt néhány asztal és pad állt, valamint egy főzősarok és egy halom faláda. Egy kitaposott területet is látott, ami arra engedett következtetni, hogy a közelmúltban több sátor is helyet kaphatott ott, de jelenleg csak egy állt felverve.

Egy árva lélek sem volt ott, leszámítva azt a csuromvizes, kissé felpuffadt férfit, aki a földön, a feltárt rész mellett hevert, meg azt az elgyötörtnek tűnő alakot, aki egy kempingszéken ült. Az első egyértelműen halott volt. A második figyelte a közeledő alakokat.

– Ez nagyon nem oké – jegyezte meg Jorge. – Az egyik csávó tuti halott, és le van rágva a lába.

– Egy párduc volt – mondta a széken ülő férfi. – Az ember hallja, amint éjjelente a sátra előtt ólálkodnak. Ez a hely maga a pokol. És maguk? Egy kis séta az esőben?

– Azért küldtek, hogy elhozzak egy amulettet Henry Dodge-tól – kezdte Gabriela. – Azt hittem, számítottak az érkezésemre.

A férfi a hulla felé biccentett.

– Ő Henry. Némi balszerencse érte.

– Mi történt?

– Ma reggel az egyik ásatási területet ellenőrizte, amikor lezuhant a falról, és beverte a fejét a sziklába. Aztán előbukkant egy párduc, és lerágta a lábát, mielőtt még elijeszthettük volna. Ezután mindenki összepakolt és lelépett. Túl sok durva dolog történik ezen a helyen.

– De maga itt maradt – állapította meg Gabriela.

– Nem tudtak mindent egyszerre elvinni. Ezért itt maradtam a ládákkal és a holttesttel. Cameron azt mondta, hogy még sötétedés előtt visszatér, és hoz segítséget.

– Tudja, hol tartotta Henry az amulettet? – kérdezte Gabriela.

– Általában egy láncon hordta a nyakában – mondta a férfi. – Úgy érezte, az a legbiztonságosabb hely. De most úgy tűnik, mintha a kezében lenne. Látja, ott kilóg a lánc, és az aranydíszítés egy része is látszik.

Gabriela a halott kezére pillantott. Furcsán fel volt dagadva és ökölbe szorult. Az amulettet alig lehetett kivenni.

– Valakinek szét kell feszítenie az öklét – jelentette ki.

Senki sem vállalkozott rá önként.

Gabriela lepöckölt egy százlábút a ruhaujjáról. Tisztában volt azzal, hogy a sár, a bogarak, a tikkasztó hőség mind az ecuadori kaland része. Nem úgy a feldagadt kezű hulla. El kellett döntenie, mennyire is akarja azt az amulettet. Az elveszett városokkal kapcsolatos reményeinek lőttek, de az amulett megszerzésétől függött a fizetsége. A kérdésre tehát megvolt a válasz: igen, átkozottul akarja. Az amulett nélkül búcsút inthet a nagy halom pénznek. A szakmájában nagyra becsülték, de ekkorát azért nem kaszált nap mint nap.

– Az amulett miatt utaztam idáig – jelentette ki. – Nem megyek vissza nélküle. – A széken ülő férfira pillantott. – Szét kell feszítenem Dodge öklét. Egy pár kesztyűre és egy zacskóra van szükségem. A régészeti lelőhelyeken általában tartanak ilyesmit.

A férfi bocsánatkérően megvonta a vállát.

– Már mindent összepakoltunk. Az igazat megvallva, már az előtt leálltunk az ásatással, mielőtt a tragédia megtörtént volna. Henry azonban nem akarta feladni. Megtalálta azt az amulettet, és azt hitte, több is van belőle. A többieket viszont ez egyáltalán nem érdekelte.

– Most már indulnunk kell – szólt közbe Jorge. – Nem lenne szerencsés napnyugta után a dzsungelben maradni. Nehéz megtalálni az ösvényt, és a párducok éjszaka portyáznak. Talán még öt óránk van napnyugtáig.

– Nem megyek vissza az amulett nélkül – felelte Gabriela.

Zizi előrántotta a bozótvágó kését a tokjából, és egy suhintással csuklóból levágta Henry Dodge kezét.

– Ez is egy megoldás – jegyezte meg Gabriela. – Bár jobb szerettem volna először a magam módján próbálkozni.

– Már úgyis halott – felelte Zizi. – Nincs szüksége a kezére – mondta, majd a borzalmasan felpüffedt hüvelykujjnál fogva felemelte a végtagot, és Gabriela hátizsákjába pottyantotta.

– Probléma letudva – kommentálta Jorge.

– Igaza van abban, amit az éjszakai dzsungelről mondott – helyeselt a széken ülő férfi. – Azon az úton, amin jöttek, nem ajánlatos egyedül mászkálni. És jobb nem letérni az ösvényről.

– Ha mindenki ma reggel pakolt össze és indult útnak, akkor miért nem láttuk őket? – kérdezte Gabriela.

– Az ősi fal mögötti úton indultak el – felelte a férfi. – Negyvenöt percnyi gyaloglás és feleolyan hosszú hajóút.

Gabriela a kísérőire pillantott.

– Átok ül azon az úton – felelte Jorge. – Anakondasztrádának hívják.

A motoros kenuhoz való visszatérés valamivel kevesebb, mint négy órát vett igénybe. Mivel nem esett, gyorsabban haladtak.

Gabriela megtorpant a folyó szélén, és a földre dobta a hátizsákját.

– Nem bírom elviselni a táskámból áradó bűzt. Így vagy úgy, de kiveszem az amulettet Dodge kezéből – mondta Jorgéhoz és Zizihez fordulva. – Remélhetőleg a duzzanat lement, és a hullamerevség kissé enyhült.

– Nem szerencsés itt maradni – mondta Jorge. – A kéz idevonzza a ragadozókat.

– Semmi gond – felelte Gabriela. – A ragadozóké lehet a kéz, amint megkaparintom az amulettet.

Azzal elővette a vadászbicskáját a katonanadrágja zsebéből, és kinyitotta a pengét.

– Nem fog sokáig tartani. – Kicipzározta a hátizsákját, visszatartotta a lélegzetét, hogy ne érezze a bomló hús bűzét, és szemügyre vette a végtagot.

Jorge és Zizi lassan araszoltak a kenu felé. Gabriela nem hibáztathatta őket ezért. Épp azon volt, hogy egyfajta műtétet hajtson végre néhány elüszkösödött ujjon, és az nem lesz valami szép látvány. A földre dobta a kézfejet, a csomagját pedig Jorge és Zizi felé hajította.

Nem akarta kesztyű nélkül megfogni a végtagot, ezért inkább rálépett, hogy ne mozduljon el, és megpróbálta felfeszíteni a késsel. Nem járt sikerrel. Szánt egy pillanatot arra, hogy felmérje a helyzetet.

– Valami zajt hallok a bozótból – mondta Jorge. – Azonnal el kell tűnnünk innen.

– Négy órája hallunk különféle neszeket a bozótból – felelte Gabriela.

– De ez minden eddiginél rosszabb – válaszolta Jorge. – Meglehet, hogy egy párduc próbálja becserkészni a kézfejet, ami épp a lába alatt van.

– Lárifári! – mondta Gabriela. – Akkor már rég megtámadott volna. A bozót nyüzsög az apró állatkáktól, amelyek csak teszik a dolgukat.

Amikor lehajolt, hogy újra tegyen egy próbát a késsel, egy párduc ugrott elő a dzsungelből. Mintegy tíz méterre tőlük megállt és lekuporodott. Két fényes sárga szeme lézersugárként irányult Gabrielára.

Jorge beugrott a kenuba, és beindította a motort. Zizi a hajóorrnál állt, és ellökte a parttól.

Gabriela a párducra szegezte a fegyverét.

– Nagyon rossz dolog lelőni a párducot – mondta Jorge a kenuból. – A súlyosan veszélyeztetett fajok listáján van.

– De megrágta Henry Dodge-ot – felelte Gabriela.

– Az emberi faj nincs kihalófélben – jegyezte meg Jorge. – A párducok ehetnek embert.

Gabriela két lépést hátrált. A párduc előugrott, megragadta a kézfejet, és eltűnt vele a dzsungelben.

– Én lelőttem volna – mondta Zizi.

– Nyomon követhetjük – jegyezte meg Gabriela. – Nem fogja megenni az amulettet, hanem majd otthagyja.

Jorge és Zizi összenéztek.

– Majd maga nyomon követi, mi pedig itt megvárjuk – javasolta Jorge.

Nem fognak megvárni, gondolta Gabriela. Lelépnek abban a pillanatban, ahogy eltűnök a szemük elől. Itt ragadok térerő és kenu nélkül. És mire holnap visszajutok az ásatási területre, egy lélek sem lesz ott. Az a nagymacska valóban félelmetes volt. Pompás, csodálatos és félelmetes. Szörnyű lett volna lelőni, de még annál is szörnyűbbnek találná, ha ő lenne a főétele, miután előételként jóízűen elfogyasztotta a hulla kezét.

Valamivel este kilenc után Gabriela kimászott a motoros kenuból Nuevo Rocafuerte kikötőjében. Kifizette a vezetőit, majd az üres hátizsákját egy kukába hajította. Arra gondolt, hogy nem ez volt élete legjobb kiruccanása, de nem is a legrosszabb. Egy vad párduccal kellett farkasszemet néznie a születésnapján. Vajon milyen gyakran történik ilyesmi?

Bekapcsolta a mobilját, és épp ellenőrizni akarta a beérkezett üzeneteit, amikor látta, hogy az anyja keresi.

– Szia, drágám! – üdvözölte Maeberry Rose. – Boldog szülinapot! Egész nap próbáltunk hívni, de nem vetted fel.

– Ecuadorban vagyok – felelte Gabriela. – Egészen eddig nem volt térerő.

Gabriela a háttérben hallotta a nagymamája, Fanny hangját, amint épp boldog születésnapot kívánt neki.

– Úgy hallom, a nagyi még mindig nálad lakik – mondta Gabriela az anyjának.

– Még egy kis ideig – jegyezte meg Mae. – Azt fontolgatjuk, hogy eladjuk a házat, mert nem tudjuk helyrehozni a károkat. Senki sem tudná.

Fél évvel ezelőtt a Cat 4 hurrikán söpört végig Scoonon, a dél-karolinai tengerparti városkán, ahol Gabriela felnőtt. A mobil házakat ledöntötte az alapjaikról, a hajókat a partra sodorta, a több generáció óta meglévő nyaralóknak levitte a tetejét, és kitörte az ablakait. Azt beszélték, hogy a halászkikötőt egészen az Ocracoke-szigetig sodorta.

– Mi a helyzet a biztosítással? – kérdezte Gabriela.

– Nem volt biztosításunk. A városban szinte senkinek sem volt. Túl drága.

– Hová fogtok menni?

– Még nem tudjuk. Bárhová, ahol az apád munkát talál. Még ha össze is tudná rakni a hajót, nincs hová kikötni. A hajókikötőnek annyi. Csak a cölöpök maradtak meg belőle.

Gabriela apjának volt egy bérelt halászhajója, amelyen a lány már tízéves korától kezdve elsőtisztként dolgozott. Abból a pénzből végezte el a főiskolát, amit nyaranta keresett. Amikor New Yorkba költözött, az unokatestvére, Andy vette át tőle a posztot.

– Amikor karácsonykor otthon jártam, nem tűnt úgy, mintha aggódnál – mondta Gabriela.

– Valamennyien azt hittük, hogy a város jogosult lesz a rendkívüli segélyalapra, de a pénz sosem érkezett meg – mondta Mae. – És most van egy ingatlanfejlesztő, aki valamennyi házra ajánlatot tesz. Meglehetősen alacsonyakat, de a legtöbbünknek nincs más választása.

– Én nem mondok le a házamról – szólt bele a nagyanyja, Fanny a telefonba. – Ez az anyám családjának a háza volt.

– Nincsen teteje – mondta Gabriela anyja. – Kék vinilponyva fedi. A nappalidban pedig egy fa áll.

– Meg lehet javítani – makacskodott Fanny. – Az összes házat, csónakot és kikötőt rendbe lehet hozni. Csak egy kis pénzre van szükségünk, és tudom is a módját, hogy szert tegyünk rá, feltéve, hogy Gabriela segít. Van egy tervem.

– A terved kész őrültség – felelte Gabriela anyja. – Tulajdonképpen nem is nevezhető tervnek.

Gabriela az órájára pillantott. Át kellett öltöznie, és el kellett intéznie néhány telefont.

– Holnap elutazom Ecuadorból – mondta az anyjának. – New York helyett Charlestonba repülök, és majd megbeszéljük, ha hazaértem.

A foglalásmódosítás folyományaként csak egy éjszakai járattal hagyhatta el Quitót. Gabriela délután fél kettőkor ért Charlestonba. Kocsit bérelt, és rászánta az időt, hogy felkeresse a szülővárosát, Scoont. Nem mintha sok látnivaló lett volna. Dolgos kisváros egyórányi autóútra Charlestontól. Téglafalas utcafronti üzlethelyiségek. Néhány bedeszkázott ablak. Deszkaburkolatú házak. Semmi flanc. Nem volt egy festői turistaparadicsom, de a halászata mindent felülmúlt. Halban gazdag holtág a nyugati és tökéletes óceáni áramlatok a keleti felén. Egy természetes kikötő.

Tipikus pulcsis scooni idő, gondolta Gabriela. Szürke égbolt, hidegen szitáló köd. Ha az ember Atlantából vagy Tampából jön, meglehet, hogy télikabátba bújna. Itt-ott néhány kocsi állt a Publix szupermarket parkolójában. Az Eddie’s Coffee House-ban égtek a lámpák. A társasági élet jelenlegi központja. Egy évvel ezelőtt más volt a helyzet. Sokkal több autó állt a Publix előtt, és sokkal több gyalogos járt a Main Streeten. A rakpart parkolója is általában zsúfolásig megtelt.

Gabriela szülei a város szélén laktak. Elég közel a parthoz, hogy megérezze a sós köd szagát egy olyan napon, mint a mai; de azért mégis a városban állt a házuk egy enyhe emelkedőn, amely megvédte őket a kicsapó hullámoktól. Egy apró, deszkaborítású ház volt egy negyedhektáros területen. Egy Ford F–150-es kisteherautó és egy üres hajószállító utánfutó állt a kocsifeljárón.

Gabriela pontosan tudta, milyen illat várja odabent: a gyermekkoráé. A Febreze légfrissítő, a szupermarketben vásárolt, porcukorral megszórt fánk és a macskaeledel szagának a keveréke.

Elég sok ideje volt már távol innen ahhoz, hogy ez az emlék ne az otthon illatát jelentse számára. Ő ugyanis a Sohóban lévő remek lakását tekintette az otthonának, aminek semmiféle szaga nem volt.

Az apja teherautója mögött parkolt le, húsz perccel később pedig már az apró konyhaasztalnál ült az anyjával és Fanny mamával. Gabriela ujjai egy bögre köré fonódtak, amelyben forró borsmentatea volt, és nagy erőfeszítéssel megpróbált az asztalnál folyó beszélgetésre koncentrálni.

A gondolatai újra és újra visszatértek arra a beszélgetésre, amit korábban azzal a New York-i ügyvéddel folytatott, aki az amulett megszerzésével bízta meg. A megbeszélés nem túl szerencsésen zajlott le. Azt állítani, hogy egy párduc elmenekült az értékes tárggyal, felért azzal, mintha azt mondta volna negyedikben a matektanárjának, hogy a kutya széttépte a házi feladatát.

– Az az ingatlanfejlesztő maga a sátán – jelentette ki Fanny. – Förtelmes üdülőközpontot akar létrehozni. Arra kényszeríti a bankot, hogy elárverezzen egy csomó ingatlant, hogy aztán olcsón felvásárolja őket. Az anyád háza is köztük van, és szinte valamennyi ismerősödé.

– Legalább van valaki, aki hajlandó megvenni a házakat – mondta Mae. – A másik lehetőségünk az lenne, hogy elmegyünk innen, és mindent veszni hagyunk.

– Már mondtam, hogy meg kell javíttatnunk a mólót, és újra vissza kell térnünk a halászathoz – érvelt Fanny.

– Mennyibe kerülne a móló rendbetétele? – kérdezte Gabriela.

– Olyan tizenötmillió dollárra saccolom – felelte Fanny.

Gabriela kissé előrehajolt.

– Tessék?!

– Ebben a rakpart más létesítményei is benne vannak – helyesbített Fanny. – Azt hiszem, újra kéne építeni Fred Grimlet sült halas bódéját is, ami a parkolónál állt. Teljesen elmosta a víz. És segíthetnénk azoknak, akik itt akarnak maradni. Adhatnánk nekik kölcsönt, amíg talpra nem tudnak állni.

– És honnan veszel tizenötmillát? – kérdezte Gabriela.

– Itt jössz te a képbe – mondta Fanny. – Van egy tervem. Emlékszel rá, hogy kislány korodban mennyit meséltem neked a Margareet néni St. Vincent-i házában lévő titkos szobáról? Nos, nemrég tudtam meg, hogy Margareet egykori hálószobájának a padlója alatt található. És abban a titkos szobában állítólag egy csomó olyan holmi van, ami azelőtt Feketeszakállé lehetett. Margareet mindig egy ládáról beszélt, benne térképekkel és egy naplóval. Szóval abban reménykedem, hogy te majd szépen odamész, megtalálod a ládát, sőt talán a térképet is, ami elvezet bennünket valami mesés kincshez.

– Hogy tudtad meg, hol van a titkos szoba?

– Annie árulta el.

– Ezt nem mondod komolyan – felelte Gabriela. – Annie, a szellem?

– Aha. Egyik éjszaka betoppant, és arról a ládáról mesélt. Akkor jött az ötlet, hogy te megtalálhatnád. Ez a munkád, nem? Visszaszerzed a kincseket.

– Igen, de itt teljesen másról van szó. Ez egy mesebeli kincs.

– Én viszont nagyon is biztos vagyok benne, hogy valódi – felelte Fanny. – Margareet legalábbis ezt állította.

Margareet Gabriela dédnagymamájának a nővére volt. Amikor a családja nagy része a Karib-térségből Dél-Karolinába vándorolt, Margareet a St. Vincent-szigeten maradt abban a kis házban, amelyet a nagymamája hagyott rá. Margareet sohasem ment férjhez, és amikor meghalt, Gabrielára hagyta a házat.

– Különben is, nemcsak én, hanem Annie is azt akarja, hogy te találd meg a kincset, és megmentsd a városunkat – fűzte hozzá Fanny.

Amióta Gabriela az eszét tudta, a nagyanyja folyton arról a tragikus szerelmi viszonyról mesélt neki, amely Feketeszakáll és egy gyönyörű barbadosi nő, Annie között szövődött. Sajnálatos módon Annie belehalt a szülésbe, amikor a lányukat világra hozta. A családi legenda szerint Gabriela Feketeszakáll és Annie leszármazottja.

Gabriela sosem hallotta vagy látta személyesen Annie-t, a szellemet, de kisebb válsághelyzetekben Fanny gyakran előrángatta. „Annie nagyon dühös, amiért nem etted meg a reggelidet” – mondogatta az unokájának. „Annie csalódott, mert rossz jegyet kaptál matekból.” „Annie elborzadt, mert elszívtál egy cigit.”

Fanny egy doboz porcukorral megszórt fánkot tett az asztalra.

– Szóval csak annyi a dolgod, hogy átugrasz St. Vincentbe, és elhozod a kincsesládát.

– Ez nem lehetséges – felelte Gabriela. – Már nincs a tulajdonomban Margareet háza. A váláskor Rafernek ítélték, és már hét éve nem láttam sem őt, sem a házat.

– Biztos vagyok benne, hogy nem lenne semmi kifogása az ellen, hogy megszerezd azt a kincsesládát.

– Nem épp barátként váltunk el – mondta Gabriela. – Azért engedtem át neki a St. Vincent-i házat, hogy ne kelljen minden alkalommal látnom a képét, amikor hazajövök Scoonba.

– Ti ketten folyton martátok egymást, mint a kutya meg a macska – jegyezte meg Fanny. – Sosem értettem, miért mentél hozzá.

Gabriela erre nem tudott mit felelni. Már az első óvodai napján marakodni kezdett Rafer Jonesszal, és attól kezdve mindenen csak veszekedtek; mégis érthetetlen módon elválaszthatatlanok voltak. A várost nézve Rafer és Gabriela valóságos istencsapásának számított. Ha egy tehenet pirosra festettek, vagy ha egy üres autó a város mögötti mocsárban landolt, a seriff tudta, ki a ludas. Végigrandizták a gimnáziumot, aztán főiskolás korukban összeházasodtak. Összevesztek a reggelire fogyasztott gabonapelyhen, a mosószeren, azon, hogy melyik filmet nézzék meg, milyen hőmérséklet legyen a hálószobában, a hétköznapi élet minden apró-cseprő mozzanatán. A veszekedések után általában fergeteges békítő szex következett, utána pedig ennek az előnyeiről kezdtek vitázni. Egy héttel a második házassági évfordulójuk előtt váltak el. Scoon lakói elismerték, hogy ez volt a város történetének leghangosabb, legvitatottabb és legfantasztikusabb válása.

– Szerettem – mondta Gabriela. – Vicces volt.

Ráadásul imádnivaló és szexi is, az óvodától kezdve egészen a házasságuk végéig. Az utóbbi gondolatait persze inkább megtartotta magának. Rafer ugyanakkor egy link alak volt, semmi ambíció nem szorult belé, ráadásul túl sokat piált, és ragaszkodott ahhoz, hogy Gabócának hívja.

– Kizárt, hogy elmenjek a szigetre, és ott egy kincsesláda után kutassak Rafer hálószobája alatt – jelentette ki Gabriela.

– Kincs nélkül reménytelen a helyzetünk – mondta Fanny. – Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de semmi más nincs a tarsolyomban.

Gabriela az anyjára pillantott.

Mae felsóhajtott.

– Attól tartok, a reménytelenséget illetően igaza van. Valamennyien egyfolytában agyalunk a megoldáson, és az utolsó fillérjeinket kapargatjuk össze.

– Majd gondolkodom rajta – felelte Gabriela. – Először vissza kell mennem New Yorkba egy függőben lévő ügy miatt.

Második fejezet

Gabriela a Miele kávéfőző gépe előtt járkált. Kávéra volt szüksége, mégpedig azonnal. Nem volt elfecsérelni való harmincnégy másodperce, hogy kivárja, amíg a csúcstechnológiájú gép felmelegíti a vizet.

Az egyik esti járattal indult Dél-Karolinából, és nem sokkal éjfél után ért a lakására. Bezuhant az ágyába, reggel meg jól elaludt. Most pedig már majdnem kilenc óra – egy zsúfolt nap késői kezdete.

Lélegezz mélyeket!, biztatta magát, miközben figyelte, ahogy a kávé a csészéjébe csöpög. Épp csak egy kicsit vagy lemaradva az ütemtervhez képest. Ettől még nem dől össze a világ. Élvezd egy kicsit a józanság szigetét!

A „józanság szigete” számára ez a száznegyven négyzetméteres, fehér falú és mennyezetű lakás volt, kézzel csiszolt, csokoládészínű juharfa parkettával. A bútorok kényelmesek, egyszerű vonalvezetésűek és modernek. Két klubfotel és egy fehér zseníliahuzatú kanapé. Nagy síkképernyős tévé. Egy négyszögletes, üveglapos étkezőasztal hat székkel. Egy dolgozósarok az egyik ablak melletti falmélyedésben. Egy hálószoba, egy fürdőszoba és egy mosdó. Végül egy profin felszerelt konyha, tele olyan gyógynövényekkel és fűszerekkel, amelyeket egzotikus országokban gyűjtött össze a megbízásai során.

Rátekerte a kávés termoszbögréjére a tetejét, majd márkás kosztümbe bújtatott vállára akasztotta barna Fendi válltáskáját, és lifttel lement a földszintre. Két háztömbnyi séta után eljutott ahhoz az épülethez, amelynek a negyedik emeletén az apró, egy helyiségből álló irodája volt. Az ajtóhoz érve megtorpant. A névtáblán aranyozott betűkkel az állt: G. R. McCsip. Ez mindig megmosolyogtatta. Ezzel a névvel a kedvenc képregényhőse előtt tisztelgett. Dagobert bácsi egyszerű sorból származott, de hatalmas vagyont halmozott fel azáltal, hogy okosabb és keményebb volt a keménykedőknél. Végigkalandozta az egész világot, és a kincseit Hápburgben halmozta fel.

Gabriela nem vágyott arra, hogy buldózerrel tolja arrébb az aranyait, de tetszett neki Dagobert bácsi kockázatvállalási attitűdje és sikerorientáltsága. Amióta csak az eszét tudta, irigyelte McCsip kalandjait.

Gabriela belépett az irodájába, és mosolyogva üdvözölte a személyi titkárát – az egyetlen alkalmazottját –, Marcella Lottot. Marcella éppen multitasking üzemmódban ügyködött, és miközben a számítógépén dolgozott, krémsajttal töltött bagelt evett. Öt évvel volt idősebb és három centivel alacsonyabb Gabrielánál. Szeplős arcával és vörös, göndör hajával úgy nézett ki, mint a harmincas éveiben járó kicsi árva Annie. Néhány pohár bor után elég jól el tudta harsogni a musical übercuki betétdalát, a Tomorrow-t.

– Üdv újra itthon! – köszöntötte Gabrielát. – Sajnálom az amulettet. Tényleg megette egy párduc?

– Sajna igen – felelte Gabriela. – Az ügyfelem egyáltalán nem repesett az örömtől.

– Ma reggel beszéltem az ügyvédjével. Vissza akarja kapni az előleget.

– Szerződésünk van – felelte Gabriela. – Megtartom az előleget. Világosítsd fel erről, aztán küldj neki egy doboz Jacques Torres csokicsodát.

– Az ötvendollárosból?

– A huszonötösből. Bunkó volt tegnap este, amikor beszéltem vele. Szerintem nem hiszi el a párducos történetet.

Marcella előrehajolt, és átadott Gabrielának egy nagy sárga borítékot.

– Tessék, a postád! Úgy tűnik, nincs semmi sürgős ügy. Itt van az elkövetkező két hét ütemterve, beleértve a mai napot is.

Gabriela a kezébe vette az ütemtervet.

– De hiszen ez egy üres lap... Mi van a San Franciscó-i tízmillió dolláros biztosítási csalási üggyel?

– Megtalálták a festményt, így lemondtam a gépedet és a szobafoglalást.

– Nincs semmi más meló?

– Nincs. Az elkövetkező két hétben semmi. Egyedül annak a hogyishívjáknak, annak a dotkommilliárdosnak van függőben az ügye. Azt mondja, sajnálja, hogy megpróbált elrabolni, de tényleg a segítségedre van szüksége, hogy megtalálja a középiskolai évkönyvét. Azt állítja, hogy ellopták. Egy nagy halom pénzt ajánlott fel. Úgy értem, tényleg egy nagy halommal.

Gabriela kihörpintette a kávét a termoszbögréjéből.

– Kihagyom!

Másnap Gabriela felszállt a St. Vincentbe tartó gépre. Ez kész röhej, mondta magában, miközben helyet foglalt. Épp azon vagyok, hogy betörjek a volt férjem házába csak azért, mert a nagyanyám egy szellemmel diskurált. És ami még röhejesebb, az az, hogy ezzel tizenötmillió dolcsit kéne kaszálnom. De ha ennyire nevetséges az egész, akkor mégis mi a francért csinálom?

A költői kérdésre persze tudta a választ. Kíváncsivá tette a gondolat, hogy Margareet esetleg tényleg a hálószobája alatti titkos üregbe rejthette el Feketeszakáll ládáját. Ha nincs ott semmiféle kincs, akkor az ügy lezárva. De mi van, ha valóban rábukkan a ládára a naplóval vagy a kincses térképpel? Erre a gondolatra a szíve kihagyott néhány ütemet.

Gabriela gépe délben szállt le, és egy órakor már egy bérelt Hyundai Accenttel hajtott át Kingstown belvárosán. Már többször járt a szigeten a családjával, és valamelyest emlékezett az utakra. A legutóbb tíz évvel ezelőtt látogatott el ide, hogy megünnepeljék Margareet kilencvenötödik születésnapját. Két hónappal később visszatért, hogy Margareet testét örök nyugalomra helyezzék, és elintézze a megörökölt ház ügyeit.

Gabriela nyugat felé tartott a Bay Streeten, végül ráhajtott a Leeward főútra. Húsz perccel később begördült a Layou nevű faluba, és megtalálta Margareet apró, világoskékre festett házikóját. A vityilló egy domboldalon állt, ahonnan pazar kilátás nyílt az alatta elterülő öbölre és azon túlra is. A ház teljes szélességén végigfutó elülső verandán egy függőágy és két hintaszék kapott helyet. Az udvar tele volt virágzó cserjékkel, banánfákkal, törpepálmákkal és páfrányokkal. Garázs helyett csak egy kocsifelhajtó állt rendelkezésre. Nyoma sem volt autónak, sem a ház előtt az utcán, sem pedig az autóbeállón.

Rafer a munkahelyén van, gondolta Gabriela. A férfinak búvárboltja volt Kingstownban, és a kikötőbe éppen befutott egy sétahajó. A turisták biztos elözönlötték az üzletet.

Gabriela a háztól nem messze leparkolt, a vállára vetette a Prada hátizsákját, és odament a bejárati ajtóhoz. Kétszer is bekopogott, és megkönnyebbülten konstatálta, hogy senki sem válaszol. Értett a zárfeltöréshez, de ma nem volt szüksége erre a képességére. Jóval a válásuk után megtalálta a házhoz tartozó pótkulcsot.

Kinyitotta az ajtót, és bekiáltott:

– Hahó! Van itthon valaki?

Semmi válasz.

A ház falait fehérre festették, a fapadlót felújították. A bútorok többnyire még Margareet idejéből származtak: díszes, faragott mahagóniszékek és -asztalkák, egy vastagon párnázott kanapé, amit vörösborszínű szövettel vontak be, és egy apró, ugyancsak mahagóni étkezőasztal.

Gabriela körülnézett, és arra a következtetésre jutott, hogy a válása teljesen indokolt volt: tornacipők hevertek a kanapé előtti dohányzóasztal alatt. Merülési táblázatok, pizzásdobozok és üres sörösüvegek lepték el az étkezőasztalt. A pasas még mindig egy trehány disznó volt, ráadásul piált.

Gyorsan végigszaladt a lakáson, hogy az emlékezetébe idézze a helyiségeket. Volt egy tipikusan berendezett nappali, amely az öbölre nézett; egy apró étkező, egy hangulatos konyha elavult felszerelésekkel; egy felújított fürdőszoba egy járható zuhanykabinnal; továbbá két hálószoba. A nagyobbik szoba, amely valaha Margareeté volt, most irodának volt berendezve. A kisebbik helyiséget szinte teljes egészében betöltötte egy extra nagy ágy.

Micsoda mázli!, gondolta Gabriela. Fanny szerint a titkos szoba Margareet egykori hálószobájának a padlódeszkái alatt rejlik. A helyiségben jelenleg egy szörfdeszka és egy túrabicikli, valamint egy jobb napokat látott, hatalmas barna klubfotel pihent; a berendezéshez tartozott még néhány fém iratszekrény, egy masszív tölgyfa íróasztal és egy tárgyalóterembe illő bőr irodaszék. A padló nagy része szabadon volt, nem kellett odébb tolnia a dög nehéz ágyat.

Gabriela végigment a szobán. A régi deszkák meg-megreccsentek, miközben egy esetleges csapóajtót sejtető nyílást keresett rajtuk. Nem talált semmit, így a kisebbik szobát is ellenőrizte. Épp hason feküdt, félig-meddig az ágy alatt, zseblámpával a kezében, amikor meghallotta, hogy csapódik a bejárati ajtó. Nehéz léptek dübörögtek a hálószoba felé, aztán két hatalmas tornacipőbe bújtatott lábat pillantott meg az ágy mellett. Két kéz megragadta a bokáját, és kihúzta az ágy alól.

– Helló, szivi! – üdvözölte Rafer. – Mindig is tudtam, hogy visszajössz hozzám, de úgy képzeltem, hogy az ágyamban találok rád, nem pedig alatta.

Rafer Jones százkilencven centis, kigyúrt fickó volt. Pólót viselt a búvárboltja logójával, hozzá fekete-zöld terepmintás rövidnadrágot és belebújós Vans tornacipőt, ami közel sem volt újnak mondható. Napszítta haja rövid és teljesen zilált volt. Bőre barnára sült a tengerparton lebzseléstől, az arcát finom, általában késő délutánra előtűnő borosta fedte már délután kettőkor. Gabriela nem gondolta volna, hogy ilyen jót tesznek neki az évek. A volt férje ugyanis nyugtalanítóan szexi volt. Persze ez nem kompenzálta azt a tényt, hogy bizonyára még mindig egy nagy bunkó.

– Nem jöttem vissza hozzád, és nem áll szándékomban az ágyadba bújni – felelte Gabriela.

– Akkor mik a szándékaid?

– A nagyi most jött rá, hogy valami el van rejtve a padló alatt, amit nem kellett volna átruházni a házzal együtt. Azért jöttem, hogy visszaszerezzem.

– Azt hiszem, úgy lett volna helyénvaló, ha a segítségemet kéred.

– Nem voltál itthon – mondta a nő, miközben feltápászkodott. – És nincs szükségem a segítségedre.

– Még jó, hogy ilyen nyugis fickó vagyok, máskülönben hajlamos lennék arra, hogy illetéktelen behatolás miatt feljelentselek a rendőrségen. – Gabriela hátizsákja az ágyon hevert. A férfi felvette és belenézett. – Egy minifeszítővas és egy kalapács? Ez komoly?

– Biztosíthatlak, hogy minden okozott kárt helyrehozok.

Rafer átadta neki a hátizsákot.

– Csupa fül vagyok. Tehát mi is van a padló alatt?

Gabriela nem pontosan így képzelte az események alakulását. Most két választása volt. Vagy kisétál a házból, és visszatér egy jobb időpontban, vagy pedig Rafert is bevonja a tervébe. De ahogy kiteszi a lábát, a férfi valószínűleg azonnal felszedi a padlót, és talán megtalálja Feketeszakáll ládáját. Ezt semmiképp sem akarta.

– Állítólag egy láda rejtőzik a padló alatt. Fanny mama szerint a rokonaink naplóit és személyes tárgyait tartalmazza – felelte Gabriela. – Szeretném megszerezni. Illetve a nagyanyám szeretné.

– Oké – mondta Rafer. – Vágom. És úgy gondolod, ennek a szobának a padlója alatt van?

– Állítólag Margareet egykori hálószobája alatt van, amit jelenleg irodaként használsz. Mivel nem találtam semmiféle csapóajtóra utaló nyomot, úgy gondoltam, hogy ezt a hálószobát is lecsekkolom.

– Szívesen segítenék, de nem vagyok hajlandó felszedni az egész padlót – mondta Rafer.

– Erre nem is lesz szükség – felelte Gabriela. – Van egy olyan eszközöm, amivel a fapadló alá nézhetünk. A háznak nincs pincéje, csak egy kúszótér van alatta. Abban reménykedem, hogy esetleg találunk valamit, ami egy kiásott üregre vagy magára a ládára utal.

– Faldetektort használsz?

– Ja, valami olyasmit. Ez a típus képes átvilágítani a betonfalat, és tíz centi mélységig tud mérni.

Rafer széles karmozdulattal jelezte, hogy szabad utat enged Gabrielának.

– Akkor hajrá!

Gabriela visszament az irodába, és végigfuttatta az érzékelőt a padlón.

– Találtam egy holtpontszerűséget – jelentette ki. – Van itt valami furcsa a tartógerendáknál. És fémzsanérokat jelez a műszer.

Ez a felfedezés teljesen felvillanyozta. Egészen eddig a pillanatig kételyei voltak. Az igazat megvallva, még mindig kételkedett... De atyaég, mi van, ha Margareet tényleg igazat mondott?

Két deszka közé illesztette be a feszítővasat, majd ráütött a kalapáccsal, és egyenként felfeszítette a széles, különböző hosszúságú padlódeszkákat. Az első deszka rövid volt; a második hosszabb, és sokkal nehezebben sikerült felfeszíteni.

– Esetleg segítenél? – tudakolta a volt férjét.

– Nem – felelte Rafer. – Úgy tűnik, egyedül is elboldogulsz. Egy késői ebédre jöttem haza, utána esetleg bedobok egy szunyát a függőágyban.

Kislattyogott a konyhába, majd visszatért egy szendviccsel meg egy üdítővel, és lenézett a csapóajtóra, amit Gabriela éppen feltárt.

– Szép munka, Gabóca! – dicsérte meg.

A nő ellenállt a kísértésnek, hogy fejbe kólintsa a kalapáccsal.

– Miért hívsz folyton Gabócának, amikor tudod, hogy mennyire idegesít?

– Azért, mert tetszik. És mert téged idegesít – felelte a férfi, megvillantva gyilkos mosolyát. – Így mindenki jól jár.

Gabriela csak egy dühös morgással reagált, majd újra a csapóajtóra meredt. A zsanérok és a zárak meglehetősen masszívak voltak, de teljesen berozsdásodtak. A faajtó is eléggé korhadtnak tűnt. Erős ütést mért rá a kalapáccsal, mire szilánkokra tört. Egy újabb ütés, és már ki is fordult a zsanérjaiból.

Gabriela leereszkedett a tátongó lyukba, elővette a zseblámpáját, és bekapcsolta. Döngölt, agyagos padlón állt, és úgy saccolta, hogy a kivájt helyiség mérete körülbelül azonos lehet a felette lévő szobáéval. Úgy tűnt, hogy teljesen zárt és patkánymentes. A pókpopuláció viszont élt és virult. Gabriela lába mellett egy rozsdás, feldőlt petróleumlámpa hevert. A vert fal mellett a sötétben pedig egy láda állt egymagában. Már messziről látszott, hogy nem az az ékkövekkel kirakott kalózláda, amit a Disney-filmekben lehet látni. Ez egy masszív, időmarta láda volt, amit ruhák, edények, lőszerek, ágyneműk vagy egyéb személyes tárgyak szállítására használhattak. Egy méter hosszú, hatvan centi széles és ugyanilyen magas lehetett, felnyitható tetővel.

A primitív, pókhálós gerenda és a döngölt padló között csupán százhúsz centi lehetett, így Gabriela nem tudott kiegyenesedni. Előregörnyedve a ládához lépdelt, és a zárat próbálgatta, de az jottányit sem engedett. Megragadta a láda végén lévő egyik fogantyút, és az egészet a csapóajtóhoz vonszolta.

– Mizújs odalent? – érdeklődött Rafer, lepillantva Gabrielára. – Úgy tűnik, egy ládára bukkantál. Van benne valami?

– Be van zárva. Mindjárt feladom neked.

Rafer elvette a ládát, és oldalra csúsztatta. Aztán lenyúlt az üregbe, megragadta Gabrielát, és őt is felhúzta.

– El se tudom hinni, hogy ez tényleg odalent volt – álmélkodott. – Hogy szerzett tudomást róla Fanny mama?

– Még évekkel ezelőtt Margareet mesélt neki róla. – Gabriela egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – És a nagyi szerint Annie azt akarta, hogy én szerezzem vissza.

– Annie, a szellem?

– Aha.

Rafer egy újabb fülig érő mosolyt villantott rá.

– Mindig is bolondultál az efféle kísértethistóriákért.

– Ez idáig Margareet és a szellem elég megbízható forrásnak tűnik – jegyezte meg Gabriela. – Segíts elcipelni a ládát a kocsimig!

– Hékás, csak lassan a testtel! Nem nézhetem meg, mi van benne? Úgy értem, az én házamban találtad, tehát gyakorlatilag az én ládám.

– Ez a láda nem a tiéd, hanem a családomé.

– A válási papírjainkban nem ez áll. Mindaz, ami Margareet házában volt, az én tulajdonomba került.

– Igen, de ez a háza alatt volt – vágott vissza Gabriela. – És különben sincs semmi a ládában, ami érdekelhetne. Minden bizonnyal tele van olyan tárgyakkal, amelyeknek csupán a nagyi számára van érzelmi értéke.

– Én is amolyan érzelmes fickó vagyok – jelentette ki Rafer. – Nézzünk bele!

– Te vagy a legkevésbé érzelmes ember, akit valaha ismertem.

– De csak utánad – felelte Rafer.

Ez igaz, gondolta Gabriela. Ez volt az egyetlen közös jellemvonásuk. Szemügyre vette a ládát lezáró ódon lakatot, elővett egy apró szerszámkészletet a hátizsákjából, és feltörte a zárat.

– Nem követtem az életed alakulását – mondta Rafer. – Feltételezem, most olyasmivel foglalkozol, ami magában foglalja az illetéktelen behatolást, a betöréses lopást és talán a széffeltörést is.

– Végrehajtó ügynök vagyok – felelte Gabriela. – Felkutatom az elveszett kincseket és az eltűnt személyeket.

– Egyfajta fejvadász?

– Nem ez a pontos kifejezés. Többnyire biztosítási csalásokkal és nagystílű lopásokkal foglalkozom – mondta, majd egy sóhaj kíséretében felemelte a láda fedelét.

A ládikó tele volt bőrkötésű könyvekkel, feltételezhetően térképeket tartalmazó papírtekercsekkel, apró, húzózsinóros szarvasbőr szütyőkkel, különféle késekkel, továbbá két tizennyolcadik századi pisztoly is helyet kapott benne.

Gabriela bezárta a ládát, és visszatette rá a lakatot.

– Most, hogy láttad, mi van benne, már megyek is.

– Azt hittem, a láda a családod naplóit tartalmazza – mondta a férfi. – Reméltem, Margareet rokonai megörökítettek az utókor számára néhány gyors numerát. De a cucc, amit itt látok, úgy tűnik, még a Margareet előtti időszakból származik. – Azzal levette a lakatot, és felemelte a tetőt. – Nézzük csak meg közelebbről!

Két óra múlva végeztek a láda tartalmának átvizsgálásával.

– Átrágtam magam egy csomó kalózirkafirkán és megfakult térképen – mondta Rafer. – Feltételezhetően hitelesek, de a valóság és a képzelet közötti határvonal néha elmosódik ezekben az írásokban. A kalózok mindig is tehetségesek voltak az igazság elferdítésében. – Aztán Gabrielára pillantva megkérdezte: – Te viszont már félórája ugyanazt a naplót bújod. Találtál benne valami érdekeset?

– Sir Francis Drake naplója. Ő volt az első angol, aki körbehajózta a világot. Az a fickó, aki segített I. Erzsébet angol királynőnek legyőzni a spanyol Armadát. Az angolok háborús hősnek, a spanyolok pedig gonosz kalóznak tartották.

– Biztos vagyok benne, hogy minden apró részletet tudsz, amit valaha feljegyeztek róla. Amióta ismerlek, a kalózok megszállottja vagy.

– Nem vagyok a megszállottjuk, csupáncsak érdekesnek találom őket.

– Nem, drágám, kalózmániás vagy.

– Ez nevetséges! Éppenséggel rád jellemző a megszállottság.

– Minek lennék én a megszállottja?

– A ciciknek és a piának.

– Oké, ebben talán van némi igazság. De mi másnak?

Gabriela oldalról rásandított. A pasi teljesen reménytelen eset volt.

– Inkább mesélj Drake naplójáról! – kérte Rafer.

– A feljegyzések szerint Drake elhatározta, hogy megtalálja Lima kincsét. Konkrétan Salamon pecsétgyűrűjét kereste. Sohasem bukkant a nyomára, legalábbis sohasem volt képes megszerezni, de hosszan ír róla.

– Már a Lima kincse részt se értem...

– Igen, mert a cicikkel voltál elfoglalva, amíg én törit tanultam. Ha figyeltél volna Mr. Rachet óráin, akkor tudnád, hogy Pizarróhoz köthető az egész.

– Rachet órái baromira unalmasak voltak. Mesélj inkább erről a pecsétgyűrűről! Gondolom, Rachet sokáig süketelt róla, miközben én tompa aggyal arra koncentráltam, hogy ki ne essek a padból.

– Az igazat megvallva, nem emlékszem, miket mondott Rachet Salamon gyűrűjéről, de épp most végeztem el egy gyorstalpalót az iPhone-omon. Állítólag egy sárgarézből és vasból készült pecsétgyűrűről van szó. A legenda szerint a gyűrű vésetei Isten alkotásai, majd odaajándékozta Salamon királynak. A gyűrű hatalmat adott Salamonnak arra, hogy parancsoljon a démonoknak, a dzsinneknek és a szellemeknek, továbbá hogy beszélni tudjon az állatokkal.

– Ja, ez tényleg úgy hangzik, mintha Isten tette volna – mondta Rafer. – Már csak a móka kedvéért.

– A gyűrű történetét homály fedte a Salamon utáni évszázadokban, de 1572-ben állítólag Pizarro birtokába került azután, hogy negyven évig küzdött az inkákkal, és már-már elveszítette a háborút. Ugye emlékszel Pizarróra?

– Spanyol hódító volt, és egy csomó inkát kinyírt.

– Lemészárolta az inkákat, és megölte a királyukat – helyesbített Gabriela. – Azt beszélik, hogy Salamon pecsétjével idézte meg a sötét erőket, amelyekkel legyőzte az inka uralkodót.

– Azért a bukásukhoz annak is köze lehetett, hogy Pizarrónak lőfegyvere volt, az inkáknak pedig csúzlijuk.

– Folyton elrontod a történetemet.

– Bocsi – mondta Rafer. – Folytasd!

– Pizarro hatalmas vagyont hordott össze a spanyol monarchiának. Ez „Lima kincseként” vált ismertté, és a városban őrizték spanyol katonák meg katolikus papok felügyelete alatt. Pizarro halála után jött a képbe Drake, aki a világ körüli útja során elhajózott Peruba is. Tudomást szerzett a kincsről és Salamon pecsétgyűrűjéről. Azt rebesgették, hogy Pizarro a gyűrűt nem bízta a limai papokra, hanem a perui dzsungel mélyén rejtette el. Drake a pecsétgyűrű megszállottja lett, de meghalt, mielőtt megkaparinthatta volna. Egyes tudósok szerint a gyűrű az elveszett inka városban, Paititiben található.

– Már megint úgy nézel – jegyezte meg Rafer.

– Hogy?

– Úgy, ahogy mindig, amikor valami slamasztikába sodródunk. Az a Dagobert McCsip–Indiana Jones-tekintet. Ugye azon agyalsz, hogy a gyűrű nyomába eredünk?

– Meglehet.

– De miért pont Salamon gyűrűjét szemelted ki? – kérdezte Rafer. – Ha már egy ilyen képtelennek tűnő vállalkozásba akarsz kezdeni, akkor miért nem valami közelebbi célpontot választasz? Ez a láda dugig van különféle térképekkel és feljegyzésekkel, amelyek feltételezhetően különféle kincsekhez vezetnek.

– De egyik sem hasonlítható Salamon gyűrűjéhez.

– Ha egyáltalán létezik.

Gabriela megvonta a vállát.

– Nincs rá garancia, de rengeteg történelmi utalás van a létezésére. És ha létezik, akkor az értéke felbecsülhetetlen.

– Oké, tehát óriási dohányt lehet szakítani vele. Az a munkád, hogy végigkalandozod a világot, és elveszett kincseket hajkurászol, tehát feltételezhetően ezt is meg fogod találni. Mennyi jut ebből nekem?

Gabriella szeme összeszűkült.

– Semennyi.

– Cukorbogyó, ez az én naplóm!

– Egy nagy túrót! A családomé.

– Már nem – felelte Rafer. – A házzal együtt a tulajdonomba került, amikor elváltál tőlem, és átengedted nekem az ingatlant.

– Közös megegyezéssel váltunk el.

– Te indítottad a pert – felelte Rafer.

– De te voltál az, aki véget vetett a házasságunknak. Lefeküdtél Mary Jane Cooney-val.

– Az már a válás után történt.

– Egy órával utána! Mindenki tudta, mivel a furgonodban kamatyoltatok a bíróság parkolójában.

Rafer elvigyorodott.

– Orvul letámadott.

– Pfuj, mindjárt elhányom magam! – kiáltott fel Gabriela a szemét forgatva.

– Miért olyan fontos számodra ez a felbecsülhetetlen értékű pecsét? Úgy tűnik, jól megy a sorod. Tényleg ennyire kell a pénz?

– Nem nekem, hanem a városnak – felelte Gabriela. – Jártál arrafelé mostanában? Nem tudják helyrehozni a hurrikánkárokat. Arra kényszerítik az embereket, hogy eladják a házaikat. A kikötőt elmosta a víz. A halászatnak annyi.

– Tehát az a célod, hogy megszerezd a gyűrűt, eladd valami gazdag muksónak, és a pénzt Scoon városának adományozd?

– Igen.

Rafer lassan visszaült a székébe, és behunyta a szemét.

– Basszus! – mondta, majd kinyitotta a szemét, és előrehajolt. – Nagyon bírtam volna pedig, hogy kedvemre zrikálhatnálak, és egyidejűleg nagyot kaszálhatok! Erre a nyakamba akarod varrni ezt.

– Mit? A jó cselekedetet?

– Igen, mert az szívás. Utálom. A végén az ember mindig megszívja.

– Nincs miért aggódnod. Ez az én jó cselekedetem lesz, nem pedig a tiéd.

– Van a naplóban egy térkép, amin egy nagy X-szel jelölik azt a helyet, ahol el van rejtve a gyűrű?

– Van benne egy kis térkép, de nem egészen egyértelmű. Találtam viszont néhány rejtjeles utalást a pecsétgyűrű esetleges lelőhelyére.

– És úgy gondolod, hogy követnünk kéne ezt a rejtjeles utalást?

– Ne használj többes számot! – javította ki Gabriela. – Én fogom követni. Egyedül dolgozom.

– Már nem, tündibündi. A szüleim és a húgom még mindig Scoonban élnek, és tíz körömmel ragaszkodnak a házukhoz. Nagyon is azon vagyok, hogy megtaláljam azt a bűvös gyűrűt.

– Egyedül is meg tudom találni.

– A francokat tudod! Nem veszítelek szem elől sem téged, sem a naplót.

– Nem bízol bennem?

– Egy cseppet sem.

Gabriela egy pillanatra elgondolkodott ezen, aztán bólintott. Nem talált semmi kivetnivalót a volt férje érvelésében. Ő sem bízott meg a férfiban.